U poslednje vreme sam mnogo razmišljao o svetu
i kako se promenio u poslednjih 20, 30, 40 godina.
Pre 20 ili 30 godina,
ukoliko bi kokoška zakačila prehladu, kinula i uginula
u udaljenom selu na istoku Azije,
bila bi to tragedija za kokošku
i njene najbliže,
ali mislim da nije bilo mnogo verovatno
da strepimo od globalne pandemije
i smrti miliona ljudi.
Pre 20 ili 30 godina, ukoliko bi banka u Severnoj Americi
pozajmila previše novca nekome
ko ne bi bio u stanju da vrati novac
i ako bi banka propala,
zajmodavac
i dužnik bi loše prošli,
ali nismo mogli da pretpostavimo
da bi to moglo da baci ekonomski sistem na kolena
za skoro čitavu deceniju.
Ovo je globalizacija.
Ovo je čudo koje nam je omogućilo
da prekrcavamo naša tela i naše umove
i naše reči i naše slike i naše ideje
i naša učenja i naša znanja širom planete
sve brže i sve jeftinije.
To je donelo mnogo zla,
poput onog koje sam upravo opisao,
ali je takođe donelo i mnogo dobra.
Mnogi od nas nisu svesni
koliko su izuzetno uspešni bili Milenijumski razvojni ciljevi,
neki od njih su ostvareni
mnogo pre krajnjeg roka.
Ovo je dokaz da je ljudska vrsta
sposobna za izvanredan napredak
ako zaista sarađuje i ako se zaista jako potrudi.
No, ukoliko bih to morao da sažmem,
nekako osećam da nas je globalizacija
zatekla nespremne
i sporo smo odreagovali.
Ukoliko pogledate loše strane globalizacije,
zaista se čine poražavajućim.
Svi izazovi s kojima se danas suočavamo,
poput promene klime, ljudskih prava
i demografije i terorizma i pandemije
i šverca narkotika i ljudskog ropstva
i izgubljenih vrsta, da ne nabrajam,
mi ne napredujemo toliko mnogo
u poređenju sa ovim izazovima.
Dakle, ukratko, to je izazov
s kojim se suočavamo danas
u ovom zanimljivom istorijskom momentu.
Očito se moramo time baviti odmah.
Moramo nekako da se saberemo
i moramo da shvatimo kako da bolje
globalizujemo rešenja,
kako ne bismo prosto postali vrsta
koja je žrtva globalizacije problema.
Zašto sporo ostvarujemo ovaj napredak?
Šta je razlog tome?
Pa, postoji, naravno mnogo razloga,
ali možda je glavni razlog tome
to što smo kao vrsta organizovani
isto kako smo bili organizovani
pre 200 ili 300 godina.
Ostala je jedna supersila na planeti,
a to je sedam milijardi ljudi,
sedam milijardi nas koji uzrokujemo ove probleme,
sedam milijardi istih, usput,
koji će ih sve rešiti.
Ali kako je tih sedam milijardi organizovano?
Organizovani su i dalje u otprilike 200 nacionalnih država,
a nacije imaju svoje vlade
koje donose zakone,
zbog kojih se ponašamo na određeni način.
I to je prilično efikasan sistem,
ali problem je što način na koji su ovi zakoni doneseni
i način na koji ove vlade razmišljaju
su potpuno pogrešni za rešavanje globalnih problema
jer su zagledani ka unutra.
Političari koje biramo
i oni koje ne biramo, u suštini,
imaju umove poput mikroskopa.
Nemaju umove poput teleskopa.
Oni gledaju unutra. Pretvaraju se, ponašaju se
kao da veruju da je svaka država ostrvo
koje postoji prilično srećno, nezavisno
od svih drugih,
na svojoj ličnoj malenoj planeti
u svom ličnom malenom solarnom sistemu.
Evo šta je problem:
države koje se takmiče jedne s drugima,
države koje ratuju jedne protiv drugih.
Bilo koje sedmice, pogledajte
videćete narode koji zapravo pokušavaju da se međusobno poubijaju,
no čak i kad se to ne dešava,
imamo takmičenje među državama,
svaka pokušava da zaseni drugu.
Ovo očigledno nije dobro uređenje.
Očigledno ga moramo promeniti.
Očigledno moramo da pronađemo način
da ohrabrimo države da počnu da sarađuju
malo bolje.
Zašto to i ne urade?
Zašto naše vođe i dalje insistiraju na gledanju ka unutra?
Pa, prvi i najočigledniji razlog
je zato što mi to tražimo od njih.
To im mi govorimo da rade.
Kada biramo vlade
ili kada tolerišemo vlade koje nismo birali,
mi im, u stvari, poručujemo da želimo
da oni obezbede našoj državi
određene stvari.
Želimo da nam obezbede prosperitet,
rast, konkurentnost, transparentnost, pravdu
i slične stvari.
Zato ako ne počnemo da tražimo od vlada
da razmišljaju malo prema spolja
i razmotre globalne probleme koji će nas sve dokrajčiti,
ukoliko se ne pozabavimo njima,
onda jedva da možemo da ih krivimo
ako nastave da gledaju ka unutra,
ako zadrže umove poput mikroskopa,
umesto umova poput teleskopa.
To je prvi razlog zašto se stvari ne menjaju.
Drugi razlog je da su ove vlade,
poput nas samih,
kulturološke psihopate.
Ne želim da vređam,
ali znate šta je psihopata.
Psihopata je osoba koja,
na njegovu ili njenu žalost,
nema sposobnost saosećanja
s drugim ljudima.
Kada pogledaju oko sebe,
oni ne vide ljudska bića
s dubokim, bogatim, trodimenzionalnim ličnim životima,
ciljevima i ambicijama.
Oni vide isečke od kartona,
i to je veoma tužno i veoma usamljeno
i veoma je retko, na sreću.
No zapravo, zar i većini nas
empatija nije slabija strana?
Ah, naravno da jeste
kada su u pitanju ljudi
koji nekako liče na nas,
koji hodaju i govore i jedu i mole se
i oblače se poput nas,
no kada su u pitanju ljudi koji to ne rade,
koji se baš ne oblače kao mi
i baš se i ne mole kao mi
i baš ne govore kao mi,
zar nemamo tendenciju da ih vidimo,
makar malo, poput isečaka od kartona?
Ovo pitanje moramo postaviti sebi.
Mislim da stalno moramo da bdimo nad njim.
Jesmo li mi i naši političari, u izvesnoj meri,
kulturološke psihopate?
Treći razlog ne vredi ni pominjati
jer je prilično smešan,
ali postoji verovanje unutar vlada
da su domaći dnevni red
i spoljnopolitički dnevni red
nesaglasni i da će uvek to i biti.
Ovo je prosto besmisleno.
Ja sam politički savetnik.
Proveo sam poslednjih 15 godina, otprilike,
savetujući vlade širom sveta
i tokom tog vremena, nijednom nisam video
jedan jedini unutrašnji problem,
koji ne bi mogao da bude maštovitije,
efikasnije i brže rešen
ukoliko bi se posmatrao kao spoljnopolitički problem,
viđen u internacionalnom kontekstu,
upoređen sa praksom drugih,
dovođenjem drugih, radeći ka spolja,
umesto rada u unutrašnjosti.
Možda ćete se zapitati, uzimajući u obzir sve to,
zašto to ne funkcioniše?
Zašto ne možemo naterati političare da se promene?
Zašto ne bismo to zahtevali od njih?
Ja, poput većine nas, provodim mnogo vremena žaleći se
na to kako je teško naterati ljude da se promene
i ne bi trebalo da se zamaramo time.
Mislim da bi trebalo da prihvatimo
to da smo po prirodi konzervativna vrsta.
Ne volimo promene.
To je tako zbog razumnih evolutivnih razloga.
Verovatno ne bismo danas bili tu
da se nismo opirali promenama.
Jednostavno je: hiljadama godina unazad
otkrili smo da ako nastavimo
da radimo iste stvari, nećemo umreti,
jer nas ono što smo radili pre,
po definiciji nije ubilo
i zato dokle god nastavimo po starom,
bićemo dobro.
Razumno je ne raditi ništa novo
jer bi nas to moglo ubiti.
No, naravno, postoje izuzeci tome.
U suprotnom ne bismo nigde stigli.
Jedan izuzetak, zanimljiv izuzetak,
je kada uspete da pokažete ljudima
da možda postoji lični interes
u tom skoku u nepoznato
i malenoj promeni.
Proveo sam poslednjih 10 ili 15 godina
pokušavajući da otkrijem šta bi mogao da bude taj lični interes
koji bi ohrabrio, ne samo političare,
već i preduzeća i javno mnjenje,
sve nas, da počnemo da razmišljamo više ka spolja,
da zamišljamo širu sliku,
da ne gledamo uvek ka unutra, da ponekad pogledamo ka spolja.
I tu sam otkrio
nešto prilično važno.
Godine 2005, započeo sam istraživanje
pod nazivom Indeks nacionalnih brendova.
To je izuzetno opsežna studija kojom je anketiran
veoma veliki uzorak svetske populacije,
uzorak koji predstavlja oko 70 procenata
populacije na planeti.
Počeo sam da im postavljam niz pitanja
o tome kako doživljavaju druge države.
Indeks nacionalnih brendova je vremenom
postao veoma, veoma velika baza podataka.
Sadrži oko 200 milijardi jedinica podataka
o tome šta obični ljudi misle o drugim državama
i zašto.
Zašto sam se time bavio? Zato što su vlade koje savetujem
vrlo, vrlo željne da znaju
kako ih drugi vide.
Znali su,
delom jer sam ih ja ohrabrivao da to shvate,
da se države oslanjaju
uveliko na svoju reputaciju,
kako bi preživele i napredovale u svetu.
Ukoliko država ima izuzetno pozitivan ugled,
poput Nemačke, Švedske ili Švajcarske,
sve je lako i sve je jeftino.
Imate više turista. Više investitora.
Prodajete skuplje svoje proizvode.
Ako, s druge strane, imate državu
sa slabim ili veoma negativnim ugledom,
sve je teško i sve je skupo.
Zato je vladama očajnički važan
ugled svoje države
jer direktno utiče na to
koliko novca mogu da zarade,
a to su obećali svom narodu
da će da urade.
Pre par godina sam razmišljao
da iskoristim slobodno vreme i razgovaram
s džinosvkom bazom podataka i da je pitam:
zašto neki ljudi više vole jednu državu
od neke druge?
A odgovor koji mi je baza dala
potpuno me je potresao.
Odgovor je bio 6,8.
Nemam vremena da objašnjavam detalje.
U suštini mi je rekla -
(Smeh) (Aplauz) -
Države koje najviše volimo su dobre države.
Ne divimo se državama samo zato što su bogate,
zato što su moćne, zato što su uspešne,
zato što su moderne, zato što su tehnološki napredne.
Pre svega se divimo državama koje su dobre.
Šta smatramo pod dobrim?
Smatramo da te države doprinose
nešto svetu u kome živimo,
da te države, zapravo čine svet sigurnijim
ili boljim ili bogatijim ili poštenijim.
Takve države nam se sviđaju.
Ovo otkriće je od značajne važnosti -
vidite na šta ciljam -
jer uokviruje krug.
Sada mogu da kažem, često to i radim, bilo kojoj vladi:
kako bi vam išlo bolje, morate da budete dobri.
Želite li bolji izvoz,
želite li više investicija,
želite li da postanete konkurentniji,
onda morate da se upristojite
jer će zbog toga ljudi da vas cene
i poslovaće s vama,
i samim tim, što više budete sarađivali,
bićete konkurentniji.
Ovo je prilično važno otkriće
i čim sam to otkrio,
osetio sam da mi se javlja novi indeks.
Kunem se, kako starim, ideje su mi jednostavnije
i sve detinjastije.
Ovaj se zove Indeks dobrih država
i bavi se onim što piše na ambalaži.
Meri, ili bar pokušava da meri,
tačno koliko svaka država na planeti Zemlji doprinosi,
ne sopstvenom narodu, već ostatku čovečanstva.
Bizarno, niko se nikada pre
nije setio da ovo izmeri.
Kolega, dr Robert Govers i ja smo proveli
dobar deo protekle dve godine,
uz pomoć velikog broja veoma ozbiljnih i pametnih ljudi,
uklapajući sve pouzdane podatke iz sveta
do kojih smo mogli da dođemo, o tome koliko države
doprinose svetu.
Vi sad čekate da vam kažem koja je na vrhu.
Reći ću vam,
ali pre svega želim da vam kažem
šta tačno podrazumevam
kad kažem dobra država.
Ne mislim dobra u moralnom smislu.
Kad kažem da je Država x
najdobrija država na Zemlji,
najdobrija, ne najbolja.
Najbolja ima drugo značenje.
Govoreći o dobroj državi,
ona može da bude dobra, dobrija i najdobrija.
To nije isto kao dobra, bolja i najbolja.
To je prosto država koja doprinosi
čovečanstvu više od bilo koje druge države.
Ne govorim o ponašanju kod kuće
jer se to meri drugde.
I pobednik je:
Irska.
(Aplauz)
Prema podacima ovde,
nijedna država na Zemlji, po glavi stanovnika,
po dolaru od BDP-a, ne doprinosi više
od Irske svetu u kome živimo.
Šta ovo znači?
Ovo znači da kad legnemo da spavamo noćas,
svima bi u poslednjih 15 sekundi, pre nego što odlutamo u san,
poslednja misao trebalo da bude:
dovraga, baš mi je drago što Irska postoji.
(Smeh)
I da - (Aplauz) -
u dubinama veoma ozbiljne ekonomske recesije,
mislim da se tu krije izuzetno važna lekcija,
ako možete da mislite na međunarodne obaveze
dok pokušavate da obnovite svoju ekonomiju,
to je zaista nešto.
Finska se kotira slično.
Ispod Irske je samo zato
što je njen najslabiji rezultat, lošiji od onog kod Irske.
Primetićete još nešto kod prvih deset,
sve su, naravno osim Novog Zelanda,
zapadnoevropske nacije.
Sve su takođe veoma bogate.
Ovo me je rastužilo,
jer ako nešto nisam želeo
da otkrijem uz ovaj indeks
je kako je isključivo nadležnost bogatih država
da pomažu siromešne.
Ne radi se samo o tome.
Zaista, pogledate li niže na listi,
nemam slajd ovde, videćete
nešto što me je veoma usrećilo:
Kenija je u prvih trideset
i to je pokazatelj jedne veoma, veoma važne stvari.
Ovde se ne radi o novcu.
Ovde je stav bitan.
Kultura je bitna.
Ovde se radi o vladama i ljudima koji brinu
o ostatku sveta
i imaju mašte i hrabrosti
da razmišljaju ka spolja, umesto isključivo sebičnog razmišljanja.
Preleteću preko drugih slajdova,
prosto da biste videli neke od nižerangiranih država.
Nemačka je na 13, SAD je na 21,
Meksiko je na 66. mestu,
a zatim slede neke od najrazvijenijih država,
poput Rusije na 95, Kine na 107. mestu.
Države, poput Kine, Rusije i Indije
su u istom delu indeksa,
i to, na neki način, ne iznenađuje.
Proveli su veći deo
poslenjih decenija gradeći sopstvene ekonomije,
gradeći sopstvena društva i sopstvene politike,
ali nadajmo se
da će u drugoj fazi rasta
biti okrenutiji bar malo ka spolja
nego što su bili u prvoj fazi.
Potom možete da razložite svaku državu
prema aktuelnim setovima podataka koji je čine.
Omogućiću vam to.
Noćas od ponoći to će da bude na goodcountry.org,
pa ispitajte neku državu.
Možete da imate uvid čak i u nivo individualnih setova podataka.
Eto, to vam je Indeks dobrih država.
Čemu služi?
Pa, tu je kako bih pokušao
da uvedem ovu reč
ili da je vratim u diskurs.
Ne želim više da slušam o konkurentnim državama.
Ne želim više da slušam
o prosperitetnim, bogatim, brzorastućim državama.
Ne želim više da slušam ni o srećnim državama
jer je i to, na kraju krajeva, sebično.
To je i dalje vezano za nas,
a ako nastavimo da razmišljamo o sebi,
bićemo u velikom, velikom problemu.
Mislim da svi znamo o čemu
želimo da slušamo.
Želimo da slušamo o dobrim državama
i zato ću da vas zamolim za uslugu.
Ne tražim previše.
To je nešto što vam neće teško pasti,
možda vam se i svidi
i bude vam korisno,
a to je da prosto počnete da koristite reč "dobra"
u ovom kontekstu.
Kada razmišljate o svojoj državi,
kada razmišljate o tuđim državama,
kada razmišljate o preduzećima,
kada razmišljate o svetu u kom trenutno živimo,
počnite da koristite tu reč,
na način na koji sam vam večeras predočio.
Ne dobra, suprotno od loša,
jer je to neiscrpna rasprava.
Dobra, nasuprot sebičnoj,
dobra je ona država koja misli na sve nas.
To bih želeo da uradite
i da to koristite kao štap
kojim ćete tući svoje političare.
Kada ih izaberete, kada ih reizaberete,
kada glasate za njih, kada slušate
šta vam nude,
koristite tu reč: "dobra"
i zapitajte se:
"Da li bi tako radila dobra država?"
I ako je odgovor ne, budite veoma sumnjičavi.
Pitajte se: da li se tako ponaša
moja država?
Da li želim da potičem iz države
čija vlada, u moje ime,
radi takve stvari?
Ili mi se, s druge strane,
više sviđa ideja da hodam svetom
visoko podignute glave, misleći:
"Da, ponosan sam jer dolazim iz dobre države"?
I svuda ćete da budete dobrodošli.
I svi će poslednjih 15 sekundi,
pre nego što odlutaju u san, reći:
"Gospode, baš mi je drago što država te osobe postoji."
Konačno, mislim da će to
dovesti do promene.
Ta reč: "dobra"
i broj 6,8
kao i otkriće koje stoji iza toga,
promenili su moj život.
Mislim da mogu promeniti i vaš
i to možemo koristiti da promenimo
ponašanje naših političara i naših preduzeća
i radeći tako, možemo da promenimo svet.
Počeo sam da razmišljam drugačije
o svojoj državi, otkad sam počeo da mislim na ove stvari.
Nekad sam želeo da živim u bogatoj državi,
a onda sam poželeo da živim u srećnoj državi,
no onda sam shvatio da to nije dovoljno.
Ne želim da živim u bogatoj državi.
Ne želim da živim u brzorastućoj državi
ili konkurentnoj državi.
Želim da živim u dobroj državi,
i iskreno se nadam da i vi želite isto što i ja.
Hvala.
(Aplauz)