Cred că „depresie” este, în mod tragic,
unul din cuvintele înțelese cel mai greșit din toată limba engleză.
Iată problema:
Depresia are două înțelesuri radical diferite, în funcție de context.
În conversația uzuală, când oamenii spun că sunt deprimați,
utilizează cuvântul depresie ca un sinonim pentru tristețe.
Este o reacție umană firească
în fața încercărilor la care ne supune viața.
În acest sens, toți cunoaștem durerea depresiei.
Totuși, în context clinic,
depresia înseamnă de fapt o boală devastatoare.
Am reușit? Așa, OK. O boală devastatoare.
Tehnic, o denumim tulburare depresivă majoră.
Este o boală care răpește oamenilor somnul de refacere,
le răpește energia, le răpește atenția,
concentrarea și memoria, dorința de a face sex,
abilitatea de a se bucura de plăcerile vieții.
Celor mai mulți, le răpește abilitatea de a iubi, de a munci și de a se distra,
și le poate răpi chiar și dorința de a trăi,
vă voi explica de ce.
Pentru că acum știm că depresia activează
circuitul durerii în creier,
într-o așa măsură încât cele mai multe persoane deprimate,
dacă stai de vorbă cu ele și lasă garda jos,
vă vor spune, cum mi-au spus mie, de sute de ori,
„E un chin, o agonie, e tortură.”
Mulți încep să vadă în moarte un binevenit mijloc de scăpare.
Depresia este cea mai frecventă cauză a suicidului,
care revendică acum un milion de vieți în fiecare an, în toată lumea.
Știu ce vă trece acum prin minte:
Of, discursul ăsta o să fie de-a dreptul...
(Râsete)
ei bine, ...deprimant.
Așa că vă dezvălui ceva: Nu este! Sincer, nu e!
Depresia, da, este un dușman ingrat,
dar am descoperit în cei 20 de ani de cercetare și muncă medicală
că acest dușman poate fi înfrânt.
Asta e vestea bună
și pe asta voi pune accentul în cea mai mare parte a acestui discurs.
Dar mai întâi, încă o veste proastă:
Depresia a devenit o boală epidemică la nivel global.
De fapt, dacă ne uităm la SUA,
descoperim că aproape 1 din 4 americani va trece prin durerea agonizantă,
debilitantă, a bolii depresive înainte de vârsta de 75 de ani.
Și situația se înrăutățește.
Rata depresiei pare să crească de la o generație la alta,
astfel că fiecare generație succesivă
are rate mai mari de depresie decât cea care o precedă.
Acum, vă rog să vă uitați la aceste linii.
Avem patru generații diferite în acest grafic.
Linia verde din dreapta reprezintă generația celor mai vârstnici americani.
Până ajung la vârsta de 60-70 de ani, au o rată de depresie de 10%.
E groaznic, dar e mult mai scăzută
decât pentru oricare din generațiile următoare.
Acum uitați-vă la linia care mă îngrijorează cel mai mult:
este cea din stânga.
Aceștia sunt cei mai tineri adulți americani.
Observați ce s-a întâmplat?
Până când ating vârsta de 25 de ani, deja au o rată de depresie de 25%!
Rețineți, vorbim aici de o boală debilitantă, potențial letală.
Necontrolată, e o boală care poate duce la afecțiuni ale creierului.
Dacă extrapolăm acea linie, până când ating vârsta mijlocie,
rata lor de depresie va fi deja de peste 50%.
Așadar, ce se întâmplă oare? Ce anume produce această epidemie?
Ce putem face? Care sunt cauzele depresiei?
La un anumit nivel, când punem această întrebare
va trebui să acceptăm răspunsul că e foarte complicat.
Există efectiv mii și mii de studii publicate
care au identificat o serie copleșitoare de factori
implicați în declanșarea depresiei:
biologici, psihologici, culturali, sociali, comportamentali.
Dar dacă încercăm să deslușim rezultatele,
descoperim treptat că există o cauză comună,
un factor declanșator primar:
eu îl numesc reacția creierului de evitare a stresului.
Toți cunoaștem reacția la stres,
ne gândim probabil la reacția „luptă sau fugă”
în cea mai extremă formă.
Gândiți-vă la această reacție
şi mai ales la cum a evoluat şi s-a adaptat pentru a ne servi.
Reacția „luptă sau fugă” a fost menită în principal să-i ajute
pe strămoşii noştri în confruntarea cu animalele de pradă
sau cu alte pericole fizice.
De ce aveau nevoie?
De o activitate fizică intensă
care să dureze câteva secunde, câteva minute,
sau poate, în cazuri extreme, câteva ore.
Este o reacție foarte costisitoare,
dar de folos dacă se oprește la timp.
Iată problema:
Pentru mulţi americani, europeni şi oameni din lumea occidentală,
reacția la stres se prelungește
pentru săptămâni şi luni şi chiar ani la rând.
Când se întâmplă asta,
este incredibil de toxic pentru organism și pentru creier.
Perturbează circuitele neuronale din creier,
consumă substanțe neuro-chimice de care ați auzit,
cum ar fi dopamină şi serotonină,
acetilcolină, glutamat,
iar această perturbare poate conduce direct la boala depresivă.
De asemenea, poate afecta creierul, dacă nu e ținută sub control un timp,
mai ales în regiuni ca hipocampusul, care e implicat în consolidarea memoriei,
şi cortexul frontal
şi declanşează în plus o reacţie inflamatorie în organism și în creier.
Iată ce am învăţat despre depresie: Creierul inflamat este un creier deprimat.
Acest lucru ne intrigă,
deoarece epidemiologii au identificat deja
un număr mare, o constelaţie de boli care sunt agresive şi epidemice
în întreaga lume dezvoltată,
puteţi vedea aici lista: ateroscleroză, diabet,
obezitate, alergii, astm, multe forme de cancer,
acestea sunt toate boli inflamatorii.
Toate sunt boli epidemice în lumea modernă, industralizată
şi în mare parte non-existente
în grupurile de aborigeni din prezent.
Cred că trebuie să adăugăm depresia, depresia clinică, la această listă.
Aceasta îndeplinește toate criteriile unei boli a civilizației,
şi ştiți ce înseamnă asta?
Este o boală a stilului de viaţă.
Să ne gândim la populația Kaluli,
din zonele muntoase din Papua Noua Guinee.
Au fost studiați extensiv de antropologul Edward Shieffelin,
care a petrecut un deceniu printre Kaluli.
Una dintre întrebările studiului său a fost:
cât de des sunt afectați oamenii Kaluli de acelaşi tip de boală mintală ca noi?
A descoperit cu siguranță unele forme ale bolii.
El a intervievat peste 2.000 de membri ai populației Kaluli
şi i-a interogat extensiv despre simptomele depresiei clinice.
Ştiţi ce a descoperit? Un singur caz marginal din 2.000!
Asta înseamnă o rată de depresie clinică
care probabil e de aproximativ 100 de ori mai redusă decât a noastră.
Vă voi spune de ce mi se pare cu adevărat remarcabil.
Deoarece, printre altele, populația Kaluli duce o viață foarte grea!
Serios!
Au rate ridicate de mortalitate infantilă, au rate ridicate de infecţii parazitare,
au rate ridicate de moarte violentă
și totuși nu se confruntă cu depresia clinică.
Trec prin suferințe, categoric, dar nu se prăbușesc.
Ce anume îi protejează? Stilul de viaţă!
Și anume, populația Kaluli duce o viață
foarte asemănătoare cu cea a strămoşilor noştri
de-a lungul întregii epoci Pleistocen care a durat 1,8 milioane de ani.
Ştiaţi că 99,9% din experiența umană şi pre-umană
a fost trăită într-un context de vânător-culegător?
Ce înseamnă asta?
Majoritatea proceselor de selecție care ne-au sculptat şi modelat genomul
datează din Pleistocen.
Suntem încă foarte bine adaptați la acel tip de mediu şi stil de viaţă.
Nu spun că de atunci n-au existat schimbări
pentru că, desigur, acum 10-12.000 de ani, am inventat agricultura.
A avut loc o anumită selecție genetică în acea perioadă de timp.
A fost minoră.
Dar ceea ce s-a întâmplat acum 200 de ani,
odată cu revoluţia industrială,
a fost numită „mutaţie radicală de mediu”.
Îmi place acest termen.
E ca şi cum viața modernă americană şi occidentală
este radical diferită de tot ceea ce a fost înainte.
Mediul nostru a suferit o mutaţie radicală,
dar cât de mult s-a schimbat genomul uman în ultimii 200 de ani?
Deloc. Deloc. Au fost opt generații.
Nu e suficient timp. Ce înseamnă asta?
Există o nepotrivire profundă între genele pe care le avem,
organismele şi creierul pe care ele le construiesc
şi lumea în care ne aflăm.
O să vă explic cât de clar pot:
Noi nu am fost niciodată proiectați, niciodată nu am fost făcuți pentru asta.
Niciodată nu am fost făcuți pentru viața sedentară, în interior,
pentru izolare socială, pentru lipsă de somn,
pentru ritmul frenetic al vieții moderne, încărcate de fast-food.
Rezultatul?
O epidemie a bolii depresive.
Eu sunt cercetător în domeniul depresiei.
Am fost pregătit într-o formă tradiţională a psihoterapiei,
educat într-un context
în care am învăţat tot despre medicația antidepresivă
şi vă spun de la bun început: Nu sunt împotriva medicației!
Eu cred în lupta împotriva depresiei cu orice mijloc de care dispunem.
Dar știți ceva?
Dacă atacăm această epidemie doar cu medicația,
nu vom reuși s-o înfrângem.
Cel puţin, până acum nu am reușit.
Cu cât credeţi că a crescut
utilizarea de antidepresive în ultimii 20 de ani?
(Râsete)
Încercați să ghiciți?
[1.700%?]
Îmi place această presupunere. 1.700%? A crescut cu peste 300%.
Deci, ești pe aproape.
(Râsete)
Peste 300%!
Şi ce s-a întâmplat cu rata depresiei? A continuat să crească.
1 din 9 americani peste 12 ani ia în prezent un antidepresiv.
Unul din nouă!
Conform unor estimări,
în prezent, 1 din 5 a încercat antidepresive la un moment dat.
Am rezolvat epidemia? Nu, nici măcar puțin.
Răspunsul, cred eu, este schimbarea stilului de viață.
Acum veţi vedea în spatele vostru
o listă cu șase elemente ale stilului de viaţă.
Împreună cu echipa mea de cercetare, cu șapte ani în urmă
am avut această revelație.
Ne-am adunat și am scotocit în literatura despre depresie,
punându-ne întrebarea
ce face populația Kaluli pentru a se proteja?
Concret, bazat pe tot ce ştim despre depresie.
Ce au făcut strămoşii noştri pentru a se proteja?
Şi am găsit rapid șase factori care au schimbat chimia neuronală,
șase factori cunoscuți pentru rolul antidepresiv,
șase factori pe care îi putem recupera
şi reintegra în viața noastră de zi cu zi din prezent,
pentru a ne proteja de această boală devastatoare.
Așa am conceput un nou program de tratament.
Este foarte ambiţios, recunosc.
Am crezut că va funcționa? Nu eram prea sigur.
Dar știți ceva?
Nu am pregătire de psihoterapeut, de cercetător practician.
Făceam cercetare de bază în domeniul neuroștiinței și al psiho-patologiei.
Dar îmi doream să văd această epidemie îngenuncheată.
Îmi doream nespus să tratez persoane pe care le cunoșteam,
care încercaseră totul și tot erau deprimate.
Astfel, cu multă exaltare am demarat acest program.
Rezultatele mi-au depăşit cele mai îndrăznețe așteptări!
Există șase elemente majore
şi le voi enumera rapid în timpul care ne-a rămas.
Primul este exercițiul fizic. Mișcarea ne face bine.
Ridicați mâinile
câți dintre voi ați venit azi aici știind că mișcarea ne face bine?
Toate mâinile ridicate.
Acum, v-a schimbat comportamentul?
Pentru unii, da.
Toată lumea ştie că mișcarea ne face bine, dar iată problema:
mulţi oameni nu reușesc s-o pună în practică!
Ştiți de ce? Mulți nu-şi dau seama ce bună...
O să spun ceva destul de controversat, nu credeam că voi spune asta,
şi nu vorbesc la modul metaforic:
mișcarea este un medicament.
Literalmente, mișcarea e un medicament.
Ne modifică creierul şi organismul în moduri benefice,
e mai puternică decât orice pastile am lua.
Iată, am spus-o.
Mai puternică decât orice pastillă... De fapt, vă spun ceva și mai controversat.
Dacă am putea lua efectele neurologice şi fiziologice ale mișcării
şi le-am încapsula într-o pastilă,
toate efectele benefice asupra stimulării creierului,
efectul anti-îmbătrânire până la nivel cromozomial
în fiecare celulă din corpul nostru,
efectul de creștere a clarității mentale,
eu cred, spuneți dacă mă credeţi nebun,
cred că acea pastilă ar deveni cel mai bine vândut medicament vreodată.
Şi cred că oamenii ar plăti orice preţ ca s-o obțină.
Există totuși o problemă. Nu facem mișcare.
Pur și simplu nu facem.
CDC ne arată din nou că 60% din adulții americani
nu fac niciun fel de activitate fizică regulată.
Totuşi, dacă ne uităm la grupurile de vânători-culegători,
ei fac zilnic patru sau mai multe ore de activitate viguroasă.
De fapt, ei chiar arată ca niște sportivi de elită,
chiar şi la vârsta mijlocie și după aceea.
Iată ce-mi place totuşi:
Dacă îi întrebaţi, vă spun că nu fac exercițiu fizic.
Și chiar nu fac! Ei nu fac exerciții.
Ar fi o nebunie pentru ei să facă exerciții fizice.
Ce fac ei? Trăiesc! Trăiesc!
Iată aici...
(Râsete)
...da, ştiu, și mie îmi place.
Iată micul secret din toată povestea asta,
chiar dacă e singurul pe care-l rețineți din ce am spus:
exercițiul fizic nu e natural.
Noi suntem concepuți să fim activi fizic în scopuri adaptative.
Nu suntem concepuți pentru a face exerciții.
Când pui un şoarece de laborator pe o bandă de alergare
şi crești viteza până în punctul în care se mișcă,
se mişcă mai repede decât ar vrea el să se miște,
dacă l-ați lăsa, s-ar așeza în fund,
iar banda de alergat
ar începe să-i roadă blana şi pielea de pe spate.
Deci ar simți durerea noastră, nu?
(Râsete)
Când privim un articol de echipament sportiv,
o parte din creierul nostru începe să urle:
„Nu face asta! „Nu mergi nicăieri!”
(Râsete)
Așadar, cum rezolvăm problema asta complicată?
În programul nostru de tratament am făcut două lucruri:
am făcut exercițiul natural și social.
Care e cea mai naturală activitate din lume?
Mersul pe jos! Și ce credeți?
Mersul alert, știți?
Când vă grăbiți la autobuz, sau să prindeți avionul,
acest tip de mers,
îți crește pulsul până în intervalul aerobic,
acolo unde trebuie să ajungă, în funcţie de vârsta ta,
pulsul trebuie să fie între 120-150.
E suficient pentru a crește stimularea în circuitele de dopamină, de serotonină.
A fost testat, cap la cap, de două ori,
pe termen lung, a câştigat.
În ce doză?
30 de minute, de 3 ori pe săptămână, e o doză mică,
dar îți poate schimba viaţa.
Aș vrea să am timp să acopăr toate informațiile nediscutate,
dar o să mai vorbesc de încă un lucru: grăsimile Omega-3.
Ştiaţi că creierul vostru
este în cea mai mare parte făcut din grăsime?
Ştiaţi că creierul este în proporție de 60% grăsime?
Deci dacă cineva vă strigă „cap gras”,
(Râsete)
s-ar putea să vă facă un compliment.
(Râsete)
Iată ideea:
corpul nostru poate produce toate grăsimile de care avem nevoie,
cu două excepţii.
Se numesc grăsimi esenţiale, le știți, Omega-6 şi Omega-3.
Ele joacă roluri complementare în organism şi creier.
Omega-6 sunt inflamatorii, Omega-3 sunt anti-inflamatorii,
avem nevoie de ele în echilibru,
suntem concepuți să le avem în echilibru.
Omega-3 provin din ierburi, plante şi alge,
şi animalele care le mănâncă,
Omega-6 din boabe, nuci și semințe şi animalele care le mănâncă,
adică cea mai mare parte a surselor noastre de carne.
Strămoşii noştri vânători-culegători își luau Omega-6 şi Omega-3
în proporția optimă, și anume de 1-1, ne descurcăm și cu 2-1,
probabil e OK și 3-1, dar, ce să vezi?
Dieta americană modernă,
care e încărcată cu fast-food și alimente procesate,
și carne de animale de crescătorie, vedeți raportul acolo?
17-1! Departe de echilibru.
E o dietă puternic inflamatorie, are efect puternic deprimant
şi asta ne sugerează, desigur,
că dacă am putea suplimenta Omega-3, ar putea avea efect antidepresiv.
Și ce credeți?
Peste 12 cercetări pe grupuri de control au demonstrat că într-adevăr așa este.
Care este doza antidpresivă? Vă las cu acest sfat important.
Cele mai bune studii arată că există
o anumită moleculă de Omega-3, numită EPA,
care la o doză destul de mare, de 1.000-2.000 mg pe zi,
s-a dovedit a fi antidepresivă.
Mulți dintre pacienții noștri au beneficiat remarcabil de asta,
nu doar în privința depresiei, ci și a altor boli inflamatorii.
Chiar și eu, când am început să iau suplimente de Omega-3,
acum câţiva ani,
tendinita din genunchi mi-a dispărut,
şi am putut din nou să alerg pe tot terenul de baschet,
uscăciunea din ochi a dispărut
şi am putut purta în continuare lentilele de contact.
E incredibil de benefic pentru sănătate, în multe moduri diferite.
Pentru cei care doresc mai multe detalii despre acest program de tratament,
o să le trec rapid în revistă, deoarece nu mai am timp.
Am încă multe lucruri de împărtășit, nu vorbesc chiar despre vaci.
Noi suntem concepuți ca o specie foarte socială,
suntem concepuți să creăm legături între noi.
Știați că timpul față-n-față, timpul în care prezența fizică
a celor dragi
ne domolește reacția la stres?
Ştiaţi că strămoşii noştri își petreceau toată ziua,
în fiecare zi, în compania celor dragi, a prietenilor?
Gândiți-vă la cât timp față-n față
petreceau cu oamenii care contau cel mai mult,
şi noi unde am ajuns?
Am dat timpul față-n față pe timp în fața ecranului,
în loc de față-n față, ne vedem pe Facebook, nu?
(Râsete)
Rezultatul este devastator. Este devastator.
Suntem născuți să ne conectăm, avem nevoie de legături.
În protocolul nostru de tratament încercăm din răsputeri
să ajutăm fiecare persoană depresivă să reziste tentației de a se izola,
pentru că atunci când suntem bolnavi,
corpul ne spune să închidem tot și să ne retragem.
Când avem gripă, asta e o reacție adaptativă.
Dar când avem depresie clinică, izolarea e cel mai rău lucru.
Chiar dacă fiecare fibră a ființei noastre ne spune exact opusul.
Avem multe date pozitive cu privire la rezultatele noastre
şi după cum am spus, ne-au depăşit cele mai îndrăznețe aşteptări.
Majoritatea pacienţilor noștri
au încercat medicația, dar nu s-au însănătoșit,
majoritatea au încercat terapia tradiţională şi nu a funcționat.
Majoritatea s-au însănătoșit,
căci au fost dispuși să-și schimbe stilul de viață.
Am avut un bărbat, acum un an şi jumătate,
care s-a luptat cu depresia timp de 41 de ani.
Consecutiv.
Una din cele mai fericite zile din viața mea a fost
când a venit la cabinet, după 14 săptămâni,
s-a uitat prin încăpere cu lacrimi în ochi, şi a spus:
„Așa îmi amintesc sentimentul de libertate.”
Se poate întâmpla!
În prezent lucrăm la îmbunătățirea acestui program,
să-l facem mai eficient.
Aș vrea să am timp să vă spun mai multe despre lucrurile pe care le învățăm.
Dar pe cei care doriți să aflați mai multe,
vă invit să ne vizitați site-ul, avem o mulţime de detalii.
Vă doresc tuturor o viață plină de bucurii și fără depresie.
Mulţumesc!