אני מאמין שדיכאון היא אחת המילים שהכי אינן מובנות באופן טראגי
בשפה האנגלית כולה.
ולהלן הבעיה:
לדיכאון יש שני מובנים שונים באופן קיצוני,
תלוי בהקשר.
אז, בשיחה יומיומית,
כשאנשים אומרים שהם מדוכאים,
הם משתמשים במילה דיכאון כמילה נרדפת לעצבות.
זוהי תגובה אנושית נורמלית
למכות ולחבטות של גורל נורא.
במובן זה, כולנו מכירים את הכאב של הדיכאון.
ובכל זאת, בהקשר קליני,
דיכאון הוא לשון קיצור עבור מחלה הרסנית.
האם קיבלתי את זה? הנה זה, בסדר.
עבור מחלה הרסנית.
אנחנו מתייחסים אליה מבחינה טכנית
כהפרעת דיכאון מג'ורי.
זוהי מחלה אשר גוזלת מאנשים
את השינה המשקמת שלהם,
גוזלת מהם את האנרגיה שלהם,
גוזלת מהם את המיקוד שלהם,
את הריכוז שלהם, את הזיכרון,
את החשק המיני, את יכולתם לחוות את תענוגות החיים.
אצל רוב האנשים,
הוא גוזל מהם את היכולת
לאהוב, ולעבוד ולשחק.
זה אפילו עלול לגזול מהם
את הרצון שלהם לחיות, ואני אומר לכם מדוע.
מכיוון, שאנו יודעים כיום שדיכאון מדליק
את מעגל הכאב של המוח,
עד כדי כך שרוב האנשים שבדיכאון קליני,
אם תדברו איתם, והם ירפו מההגנות שלהם,
הם יאמרו לכם,
כמו שהם אמרו לי, מאות פעמים:
זה סבל,
אלו הם יסורים.
זה עינוי.
ורבים מתחילים לראות במוות,
אמצעי מבורך של בריחה.
דיכאון הוא המניע העיקרי להתאבדות,
שגובה כעת מעל מיליון חיים מדי שנה
עכשיו, אני יודע מה אתם כנראה חושבים בשלב זה:
בנאדם, השיחה הזאת הולכת להיות ממש ...
(צחוק)
אתם יודעים, מדכאת,
אז, אני הולך לתת התראת ספוילר קטנה וידידותית:
זה לא! זה באמת לא!
דיכאון, כן, זה אויב בוגדני.
אבל מה שמצאתי ב- 20 השנים שלי
של מחקר קליני ועבודה קלינית
הוא שזה אויב שניתן להביס אותו.
אלה החדשות הטובות,
ואלו הן החדשות שאני הולך להתמקד בהן
ברוב השיחה הערב.
ראשית, קצת יותר חדשות רעות :
דיכאון הוא עכשיו מגיפה עולמית.
למעשה, אם נסתכל בארה"ב,
אנחנו מוצאים כעת כי כמעט אחד מכל ארבעה אמריקאים,
יחווה את הכאב המתיש והמייסר של מחלה דיכאונית
עד הגיעם לגיל 75.
וזה נהיה יותר גרוע.
נראה ששיעור הדיכאון גדל
מדור לדור.
אז לכל קבוצת ילודה רציפה
יש שיעורי דיכאון גבוהים יותר,
מזו שקדמה לה.
עכשיו, אני רוצה שתסתכלו על שורות אלה.
יש לנו ארבעה דורות שונים על הגרף הזה.
הקו הירוק בצד ימין,
אלה האמריקאים הכי זקנים.
וכשהם הגיעו
לשנות ה-60 וה-70 שלהם,
יש להם משך חיים של דיכאון של 10%.
זה נורא, אבל זה הרבה יותר נמוך
מכל דור שבא אחריהם.
עכשיו הסתכלו על הקו שבאמת מטריד אותי יותר מכל:
זה האחד שרחוק בצד שמאל.
אלה הצעירים ביותר מבין המבוגרים האמריקאים.
אתם רואים מה קרה?
כשהם מגיעים לאמצע שנות העשרים שלהם,
שיעור הדיכאון שיש להם הוא כבר בגובה של 25%.
זיכרו, אנחנו מדברים
על מחלה קטלנית
ומתישה פוטנציאלית.
שאם אינה מבוקרת, היא יכולה לגרום לנזק מוחי.
ואם נחייץ קו זה
כשהם מגיעים לגיל העמידה,
שיעור הדיכאון בחייהם כבר יהיה מעל 50%.
אז מה לכל הרוחות קורה פה?
מה מניע את המגיפה?
מה אנחנו יכולים לעשות בקשר לזה?
מה גורם לדיכאון?
טוב, ברמה אחת,
כשאנו שואלים את השאלה הזאת,
אנחנו הולכים לעמוד מול התשובה שזה באמת מסובך.
היו, פשוטו כמשמעו,
אלפי אלפים של מחקרים שפורסמו
שזיהו מערך מסחרר של גורמים
שמעורבים בתחילתו של הדיכאון:
ביולוגי, פסיכולוגי,
תרבותי, חברתי, התנהגותי.
אבל אם נדשדש במורכבות הזו,
מה שאנחנו מתחילים למצוא,
הוא שיש מסלול בסיסי משותף .
גורם ראשוני.
טריגר ראשוני.
אני קורא לזה תגובת דחק של בריחה.
עכשיו כולנו מכירים מהי תגובת דחק.
אנחנו חושבים על זה, כנראה, כעל תגובת הילחם או ברח
בצורתה הקיצונית ביותר.
אני רוצה שתחשבו על תגובה זו.
במיוחד, איך היא התפתחה והותאמה לשמש אותנו.
תגובת הילחם או ברח תוכננה
בעיקר כדי לסייע לאבותינו
בהתמודדות עם טורפים,
או סכנות פיזיות אחרות.
למה הם נדרשו?
לפעילות גופנית אינטנסיבית
שתמשך כמה שניות,
במשך כמה דקות,
אולי, במקרים קיצוניים, במשך כמה שעות.
זוהי תגובה מאוד יקרה.
אבל בסדר, אם היא עוצרת את מה שהיא אמורה לעצור.
כאן היא הבעיה.
עבור אמריקאים רבים, אירופאים, ואנשים
ברחבי העולם המערבי,
תגובת הדחק נמשכת שבועות,
וחודשים, ואפילו שנים בכל פעם.
וכשהיא עושה זאת,
זה מאוד רעיל לגוף ולמוח.
זה משבש את המעגלים העצביים במוח
שמשתמשים בנוירו-כימיקלים ששמעתם עליהם,
כמו דופמין וסרוטונין,
אצטיל-כולין, גלוטמט.
הפרעה זו יכולה להוביל ישירות למחלת דיכאון.
זה גם יכול למעשה להזיק למוח,
כשאין הוא נבדק לאורך זמן.
במיוחד באזורים כמו ההיפוקמפוס
שמעורב בקונסולידציה של זיכרון וקליפת המוח הקדמית.
זה גם מעורר תגובה דלקתית
בכל הגוף והמוח.
והנה מה שלמדנו על דיכאון:
המוח המודלק הוא מוח מדוכא.
עכשיו זה באמת מסקרן,
כי אפידמיולוגים זיהו עכשיו מתכונת,
קונסטלציה גדולה של מחלות
שנפוצות ואפידמיות.
בכל העולם המפותח כולו
אתם יכולים לראות את הרשימה:
טרשת עורקים,
סוכרת,
השמנה,
אלרגיות,
אסתמה,
צורות רבות של סרטן,
כל אלו הן מחלות דלקתיות.
הן כולן מחלות שהן אפידמיות
בעולם המודרני המתועש
ובמידה רבה לא-קיימות
בקרב קבוצות ילידיות מקומיות.
אני מאמין שאנחנו צריכים להוסיף דיכאון,
דיכאון קליני,
לרשימה זו.
היא מראה את כל סימני ההיכר של מחלה של ציביליזציה.
ואתם יודעים מה זה אומר?
זו מחלה של אורח חיים.
אז שיקלו את החוויה של אנשי שבט הקאלולי,
מהאזור ההררי של פפואה גינאה החדשה.
הם נחקרו בהרחבה,
על ידי האנתרופולוג אדוארד שיפלין.
הוא בילה יותר מעשור בקרב הקאלולי.
אחת השאלות במחקרו היתה,
באיזו תדירות הקאלולי חווים
את אותו סוג של מחלת נפש שיש לנו?
הוא בהחלט מצא כמה צורות שלהן.
הוא ראיין למעלה מאלפיים מבני הקאלולי,
ושאל אותם בהרחבה
על חוויתם בדיכאון קליני.
ואתם יודעים מה הוא מצא?
מקרה שולי אחד מתוך 2,000 !
זה מקנה להם שיעור של דיכאון קליני,
שכנראה מאות פעמים נמוך מזה שלנו.
אני אומר לכם, מדוע אני מוצא את זה ממש מדהים.
בגלל שבין היתר,
חייהם של הקאלולי הם ממש ממש קשים.
באמת!
יש להם שיעור גבוה של תמותת תינוקות.
יש להם שיעור גבוה של זיהומים טפיליים.
יש להם שיעור גבוה של מוות אלים.
אבל הם אינם שוקעים בדיכאון קליני!
הם מתאבלים, כמובן.
הם לא נכבים.
מה מגן עליהם?
סגנון חיים.
באופן ספציפי, הקאלולי מנהלים אורח חיים
מאוד דומה לזה של אבותינו
לאורך עידן הפלייסטוקן כולו,
שנמשך 1.8 מיליוני שנים.
האם ידעתם ש- 99.9% של חווית
האדם והאדם הקדמון
הייתה בהקשר של ציידים-לקטים?
אז, מה זה אומר?
רוב לחצי הבררה
שפיסלו ועיצבו את הגנום שלנו
הם הפלייסטוקן.
אנחנו עדיין ממש מותאמים היטב
עבור סוג זה של סביבה וסוג זה של סגנון חיים.
אני לא אומר שלא חל כל שינוי מאז.
משום, שכמובן, שלפני עשר עד שנים עשר אלף שנים,
הומצאה החקלאות.
והייתה כבר ברירה גנטית כלשהי
לאורך אותה תקופת זמן.
היא הייתה יותר מינורית.
אבל מה שקרה לפני 200 שנה,
עם המהפכה התעשייתית?
זכה לכינוי "מוטציה סביבתית קיצונית".
אני אוהב את המונח הזה.
זה כאילו לחיים המודרניים האמריקאים והמערבים
אין רציפות באופן קיצוני
מכל מה שהיה לפני כן
הסביבה שלנו עברה מוטציה באופן קיצוני,
אבל עד כמה הגנום האנושי השתנה
במשך 200 השנים האחרונות?
זה לא קרה.
זה לא קרה. זה שמונה דורות.
זה לא מספיק זמן.
מה הכוונה?
יש חוסר התאמה עמוק
בין הגנים שאנו נושאים,
הגופות והמוחות שהם בונים,
והעולם שאנו מוצאים את עצמנו בתוכו.
אני עומד להציג את זה באופן הכי לא שגרתי שניתן
אף פעם לא תוכננו,
אף פעם לא נועדנו לכך,
אף פעם לא תוכננו
לאופן היושבני, פנים ביתי,
מבודדים חברתית, מנועים-משינה
עמוסים במזון מהיר, מונעים בקצב מטורף של החיים המודרניים.
התוצאה?
מגפה של מחלת דיכאון.
עכשיו, אני חוקר דיכאון.
הוכשרתי בסוג המסורתי של פסיכותרפיה.
הוכשרתי בהקשר שבו למדתי הכל על תרופות נוגדות דיכאון.
אני רוצה לומר לכם כבר בהתחלה: אני לא נגד תרופות.
אני מאמין בלחימה בדיכאון
בעזרת כל כלי אפשרי שיש לנו.
אבל אתם יודעים מה?
אם אנו רק זורקים תרופות על מגיפה זו,
אנחנו לא הולכים לתקן זאת.
לפחות לא עשינו זאת עד עתה.
באיזה שיעור אתם חושבים
עלה השימוש בנוגדי דיכאון
לאורך 20 השנים האחרונות?
(צחוק)
אכפת לכם לנחש?
(תשובות לא ברורות מהקהל)
אני אוהב את הניחוש הזה.
1,700%? חלה עליה של למעלה מ -300%.
אז אתם קרובים.
(צחוק)
למעלה מ -300%!
ומה קרה
לשיעור הדיכאון בינתיים?
הוא המשיך לעלות.
1 מכל 9 אמריקאים מעל גיל 12
נוטלים כרגע תרופות נגד דיכאון.
אחד מתשעה!
נכון לעכשיו אחד מכל חמישה.
על פי כמה הערכות,
ניסו אותן בשלב כלשהו.
האם פתרנו את המגיפה?
לא, לא השפענו בכלום.
התשובה, אני מאמין, היא שינוי בסגנון חיים.
עכשיו, ראו מאחוריכם
רשימה של 6 אלמנטים של סגנון חיים.
כשלצוות המחקר שלי ולי,
הייתה התגלות זו לפני 7 שנים
נפגשנו והתחלנו לסרוק את הספרות בנושא הדיכאון
כשאנו שואלים את השאלה,
"מה הקאלולי עושים שמגן עליהם?"
באופן ספציפי, בהתבסס על כל מה שאנו יודעים על דיכאון.
מה עשו אבותינו שהגן עליהם?
מצאנו במהירות שישה גורמים
ששינו את הכימיה העצבית.
שישה גורמים שידועים כנוגדי דיכאון.
שישה גורמים שאנחנו יכולים להשיב
ולארוג לתוך המארג
של חיי היומיום שלנו בהווה.
להגן על עצמנו...
ממחלה הרסנית זו.
וכך, עיצבנו תוכנית טיפול חדשה.
היא באמת שאפתנית, אני מודה בזה.
האם חשבתי שזה יעבוד?
באמת לא הייתי בטוח.
אתם יודעים מה?
אני לא הוכשרתי כפסיכותרפיסט,
כחוקר שמתערב.
עסקתי בפסיכו-פתולוגיה בסיסית של מדעי המוח.
אבל הייתה לי תשוקה לראות את המגיפה הזאת
יורדת על ברכיה.
השתוקקתי לטפל באנשים
שהיכרתי, שניסו הכל
ועדיין היו מדוכאים.
וכך, עם חשש רב,
יצאנו לעצב תוכנית זו.
התוצאות עלו על החלומות הפרועים ביותר שלי!
ישנם שישה מרכיבים מרכזיים.
אני הולך לעבור עליהם מהר ככל שאוכל בזמן שנותר לנו.
הראשון הוא פעילות גופנית.
עכשיו, פעילות גופנית טובה לנו.
כמה מכם - אוכל לראות הרמת ידיים?
כמה מכם הגיעו לכאן היום
כשהם יודעים שפעילות גופנית היא ממש טובה לנו?
נכון? כל הידיים מורמות.
עכשיו, האם זה שינה את ההתנהגות שלכם?
אצל אחדים כן.
כולם יודעים שפעילות גופנית טובה לנו.
כאן הבעיה.
לרבים יש בעיה לעשות את זה.
ואתם יודעים מה?
אנשים רבים לא מבינים עד כמה פעילות גופנית היא טובה --
אני עומד לומר משהו שעשוי להיות מעט שנוי במחלוקת!
ואני לא מדבר באופן מטפורי: פעילות גופנית היא תרופה.
תירגול גופני הוא תרופה של ממש.
הוא משנה את המוח ואת הגוף בדרכים מועילות
שהן חזקות יותר
מכל גלולה שתוכלו לקחת.
כן, אמרתי את זה.
חזק יותר מכל גלולה שאתם יכולים...
למעשה, אני הולך להגיד משהו שאפילו יותר שנוי במחלוקת.
לו יכולתם לקחת את ההשפעות הנוירולוגיות והפיסיולוגיות של תרגול
וללכוד אותם לתוך גלולה,
כל ההשפעות המועילות של נוירו- איתות במוח,
ההשפעות האנטי-אייג'יות כל הדרך למטה עד לרמה של כרומוזומים
בכל תא של גופכם,
שיפור האפקטים של בהירות נפשית,
אני מאמין, תגידו לי אם אתם חושבים שאני משוגע,
אני מאמין שגלולה זו תהפוך
לתרופה הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
ואני חושב שאנשים ישלמו כל מחיר כדי לקבל אותה.
אולם, יש בעיה.
אנחנו לא מתרגלים.
אנחנו לא.
CDC שבים ואומרים לנו ש60% מהבוגרים האמריקנים
לא עוסקים בפעילות גופנית סדירה.
ועדיין, אם נסתכל בקבוצות הציידים-מלקטים,
יש להם 4 שעות או יותר
של פעילות נמרצת מדי יום.
למעשה, הם נראים כמו ספורטאי צמרת.
גם כאשר הם נמצאים בגיל המעבר ומעבר לו.
אבל הנה הדבר שאני אוהב :
אם שואלים אותם,
הם יאמרו לכם שאינם מתעמלים.
הם לא!
הם לא עוסקים בפעילות גופנית.
פעילות גופנית נראית להם מטורפת.
מה הם עושים?
הם חיים!
הנה...
(צחוק)
כן אני יודע. גם אני אוהב את זה.
הנה הסוד הקטן והמלוכלך בענין.
ואני באמת רוצה, שאם לא תזכרו שום דבר אחר משיחה זו:
פעילות גופנית אינה טבעית.
אנחנו נועדנו להיות פעילים גופנית
בשירות מטרות אדפטיביות.
אנחנו לא נועדנו להתעמל.
כשאתם שמים עכבר מעבדה על הליכון
ומכוננים אותו עד לנקודה
שזה נע מהר יותר ממה שהוא רוצה לנוע,
אתם יודעים מה הוא יעשה, אם תאפשרו זאת..
הוא יתיישב על ירכיו
וההליכון יתחיל לשחוק את הפרווה ואת העור מישבנו.
אז זה איכשהו מרגיש את הכאב שלנו, נכון?
(צחוק)
כשאתם מסתכלים בחלק של ציוד התעמלות,
יש פה קטע מהמוח שלכם שזועק,
"אל תעשו את זה! אתם לא הולכים לשום מקום על הדבר הזה!"
(צחוק)
אז איך אנחנו פותרים את הבעיה הקשה הזו?
בתכנית הטיפול שלנו,
אנחנו עושים שני דברים.
הפכנו את התרגול למשהו טבעי,
ועשינו אותו לחברתי.
מהי הפעילות הכי טבעית בעולם?
הליכה!
ונחשו מה?
הליכה מהירה, אתם מכירים את הסוג?
כאילו שאתם מאחרים לאוטובוס. כאילו אתם עומדים להחמיץ את הטיסה.
סוג כזה של הליכה שיעלה לכם את את הדופק לטווח האירובי,
וזה היכן שהוא צריך להיות.
בהתבסס על גילכם, הדופק שלכם צריך להיות בין 120-150
זה מספיק כדי לשפר איתות
במעגלי הדופמין שלכם, במעגלי הסרוטונין שלכם.
זה כבר נוסה ראש מול ראש פעמיים כנגד זולופט.
בטווח הארוך, זה זכה.
באיזה מינון?
שלושים דקות, שלוש פעמים בשבוע.
זהו מינון נמוך.
זה יכול לשנות את החיים שלכם.
עכשיו, הלוואי שהיה לי זמן כדי לכסות את כל השאר
שאנחנו צריכים לכסות,
אבל אני הולך לספר לכם על עוד דבר אחד:
שומני אומגה 3.
האם ידעתם שהמוח שלכם
מורכב בעיקר משומן?
האם ידעתם
שהמוח שלכם הוא 60% שומן לפי משקל יבש?
אז, אם מישהו קורא לכם ראש שמן (מטומטם)..
(צחוק)
הם עשויים להחמיא לכם.
(צחוק)
בסדר, הנה הדבר:
הגוף שלנו יכול לייצר את כל השומנים שאנו צריכים, עם 2 חריגים.
הם נקראים שומנים חיוניים.
שמעתם עליהם, אומגה -6 ו-אומגה -3.
הם ממלאים תפקידים משלימים בגוף ובמוח.
אומגה -6 הם דלקתיים.
אומגה -3 הם אנטי-דלקתיים.
אנחנו זקוקים להם באיזון.
אנחנו מתוכננים שיהיה לנו אותם באיזון.
חומצות שומן אומגה -3 מגיעות מעשבים וצמחים
ואצות, ובעלי החיים שאוכלים אותם.
אומגה -6 מדגנים, ואגוזים,
וזרעים ובעלי החיים שאוכלים אותם.
שזה, אגב,
רוב אספקת הבשר שלנו.
האבות הציידים-לקטים שלנו קיבלו אומגה -3 ואומגה -6
באיזון האופטימלי שהוא בערך 1-1.
אנחנו יכולים להיות בסדר ב-2-1
אנחנו יכולים אפילו להיות בסדר ב 3-1.
אבל נחשו מה?
התזונה האמריקנית המודרנית,
שמשופעת במזון מהיר,
ומזון מעובד,
ובשר שמוזן מדגנים...
אתם רואים את היחס שם?
17-1! הדברים הם הרחק מאיזון.
זה מאוד מאוד דלקתי.
זה מאוד מאוד מדכא.
זה מציע לנו, כמובן, שאם נוכל להשלים עם חומצות שומן מסוג אומגה -3,
זה עשוי להיות בדיוק אנטי-דכאוני.
נחשו מה?
במהלך תריסר ניסויי מחקר מבוקרים הראו כעת שזה עשוי להיות המקרה.
מה המינון נגד דיכאון,
ואני אשאיר אתכם עם זה, בתקווה, עם טיפ חשוב
המחקר הטוב ביותר מרמז שיש מולקולה אומגה 3 ספציפית
שנקראת EPA.
ובמינון זה, מדובר במינון גבוה למדי,
של 1,000-2,000 מ"ג ליום,
נראה שהיא נוגדת דיכאון.
רבים מהמטופלים שלנו הפיקו תועלת רבה להפליא,
לא רק ביחס לדיכאון שלהם,
אלא במצבים דלקתיים אחרים גם כן.
הסיפור שלי עצמי, כשהתחלתי להשלים עם אומגה- 3,
לפני מספר שנים,
דלקת הגיד בברכיים שלי נעלמה,
ויכולתי להתחיל לרוץ על פני כל מגרש הכדורסל שוב.
היובש בעיניים שלי התבהר,
ויכולתי להמשיך להשתמש בעדשות המגע שלי.
זה מקדם בריאות מרשים,
בדרכים רבות ושונות.
עכשיו, עבור אלה מכם שמעונינים לקבל פרטים נוספים
על תכנית הטיפול הזו,
אני רק הולך לדהור קדימה,
כי אזל לי הזמן,
יש הרבה יותר לחלוק איתכם.
אני באמת לא מדבר על פרות.
אנחנו מתוכננים כמין חברתי מאוד.
אנחנו מתוכננים להתחבר.
האם ידעתם ש פייס-טיים,
זמן בנוכחותם הפיזית של יקירינו,
בעצם שם בלמים על תגובת הלחץ שלנו?
האם ידעתם כי אבותינו בילו את כל היום,
כל יום, בחברת יקיריהם?
החברים שלהם?
חישבו על מידת הפייס-טיים
שהם חלקו עם האנשים שהיו הכי חשובים להם,
ומה אנחנו עשינו?
הימרנו את הפייס-טיים לזמן מסך.
פייס-טיים לפייסבוק, האם זה יותר טוב?
(צחוק)
והתוצאה היא הרסנית.
התוצאה היא הרסנית.
אנחנו נולדים כדי להתחבר. אנחנו צריכים את הקשר הזה.
בפרוטוקול הטיפול שלנו אנחנו עובדים מאוד מאוד קשה
כדי לעזור לכל אדם מדוכא
להתנגד לפיתוי לפרוש.
כי כשאתם חולים, הגוף אומר לכם
להיסגר ולפרוש.
כאשר אתם חולים פיזית בשפעת,
זה מתאים.
כאשר יש לכם דיכאון קליני,
זה הדבר הכי גרוע בעולם שאתם יכולים לעשות.
למרות שכל חלק בכם אומר לכם בדיוק את ההפך.
יש לנו המון נתונים טובים על התוצאות שלנו
וכפי שאמרתי, הם חרגו מהציפיות הפרועות ביותר שלנו.
רוב החולים שהגיעו אלינו
ניסו תרופות,
ולא השתפרו.
רובם ניסו טיפול מסורתי,
וזו לא הייתה התשובה.
רובם השתפרו,
כשהיו מוכנים לשנות את הדרך בה הם חיים.
היה לנו אדם אחד, לפני שנה וחצי,
שלחם בדיכאון במשך 41 שנים.
ברציפות.
וזה היה אחד הימים המאושרים בחיי
כשהוא נכנס לפגישה, לאחר 14 שבועות,
והוא הביט סביב החדר עם דמעות בעיניו, ואמר,
"זה מה שזכרתי איך שזה הרגיש , להיות חופשי. "
זה יכול לקרות!
כעת, אנחנו עדיין עובדים כדי לשפר תוכנית זו.
אנחנו עדיין פועלים להפוך אותה לטובה יותר.
הלוואי שהיה לי זמן לשתף אתכם
חלק מהדברים שאנחנו לומדים.
עבור אלה מכם שרוצים ללמוד יותר על זה,
הייתי מזמין אתכם להיכנס לאתר שלנו.
יש לנו המון פרטים.
אני מאחל לכולכם חיים שמחים נטולי דיכאון.
תודה,
(תשואות)