Bla bla bla bla bla.
Bla bla bla bla,
Bla bla, bla bla bla bla bla bla.
Bla bla bla, bla.
Kas čia, po velnių, buvo?
Na, jūs nežinote, nes jūs to negalėjote suprasti.
Tai nebuvo aišku.
Bet, tikiuosi, tai buvo pasakyta su pakankamu įsitikinimu,
kad tai buvo bent masinančiai paslaptinga.
Aiškumas ar paslaptis?
Aš palaikau pusiausvyrą tarp jų savo kasdieniniame grafikos dizainerio darbe,
kaip ir savo, niujorkiečio, kasdieniniame gyvenime
kiekvieną dieną,
ir čia yra du dalykai, kurie absoliučiai žavi mane.
Štai pavyzdys.
Na, kiek žmonių žino, kas tai yra?
Gerai. O dabar kiek žmonių žino kas čia yra?
Gerai. Dar dviejų mitrių brūkšnių, nupieštų genijaus Charles M. Schulz, dėka
mes dabar turime septynis mitrius brūkšnius, kurie patys savaime
sukuria naują jaudinantį gyvenimą,
to, kuris žavėjo šimtus milijonų gerbėjų
daugiau nei 50 metų.
Tiesą sakant, tai yra knygos viršelis,
kurį sukūriau, apie Schulz darbą ir jo meną,
kuri bus išleista šį pavasarį,
ir tai visas viršelis.
Čia nėra kitos tipografinės informacijos ar vaizdinės informacijos priekyje,
ir knygos pavadinimas yra „Tik kas reikalinga“.
Taigi, šitaip simboliškai, apie sprendimus, kuriuos turiu priimti kasdien,
apie dizainą, kurį aš įžvelgiu,
ir dizainą, kurį aš kuriu.
Taigi, aiškumas.
Aiškumas veda prie esmės.
Jis bukas. Jis sąžiningas. Jis nuoširdus.
Mes klausiame savęs: [„Kada turėtum būti aiškus?“]
Na, kažkas tokio, ką mes suprantame, arba ne,
privalo būti tikrai, tikrai aiškus.
Ar ne?
Štai gana nesenas pavyzdys apie miestietišką aiškumą, kurį dievinu,
daugiausiai dėl to, nes visuomet vėluoju ir visuomet skubu.
Taigi, kai prieš porą metų gatvių kampuose pradėjo atsirasti šie laiko matuokliai,
aš nudžiugau, nes dabar pagaliau žinojau,
kiek sekundžių aš turiu, kad pereičiau gatvę,
nesuvažinėtas mašinos.
Šešios? Aš tai galiu. (Juokas.)
Taigi, pažiūrėkime į yin, kuris yra aiškumo yang,
ir tai yra paslaptis.
Paslaptis yra daugiau sudėtinga, kaip matosi iš jos apibrėžimo.
Paslaptis reikalauja būti iššifruota,
ir mes tikrai, tikrai to norime, kai ji yra pateikta teisingai.
[„Kada turėtum būti paslaptingas?“]
Antro Pasaulinio karo metu vokiečiai tikrai tikrai norėjo tai iškoduoti,
bet negalėjo.
Štai dizaino, kurį neseniai sukūriau, pavyzdys, skirtas
Haruki Murakami romanui,
kuriam kūriau dizainą daugiau nei 20 metų,
ir tai romanas apie jaunuolį, kuris turi keturis brangius draugus,
kurie staiga, po pirmų metų koledže
be jokių paaiškinimų visiškai nuo jo atsiriboja,
ir jis yra priblokštas.
O visi draugų vardai japoniškai reiškia spalvas.
Taigi, čia yra ponas Raudonas, ponas Mėlynas, ponia Balta ir ponia Juoda.
Tsukuru Tazaki, jo vardas, nereiškia spalvos,
taigi, jo pravardė yra Bespalvis, ir, kai jis nagrinėja jų buvusią draugystę,
jis prisimena, kad jie buvo kaip penki rankos pirštai.
Taigi aš sukūriau tokį maždaug abstraktų vaizdą,
bet po istorijos paviršiumi vyksta kažkas daugiau,
ir po knygos aplanku yra kažko daugiau.
Tie keturi pirštai dabar – keturios traukinio linijos
Tokijo metro sistemoje,
kuri yra reikšminga istorijoje.
Ir tada jūs turite bespalvę metro liniją,
susikertančią su kitomis spalvomis,
ką jis ir praktiškai padarys vėliau istorijoje.
Jis susitinka su kiekvienu iš tų žmonių
tam, kad sužinotų, kodėl jie taip elgėsi su juo.
Ir tai yra trijų dimensijų pabaigtas produktas,
stovintis ant mano kabineto stalo,
ir ko aš tikiuosi, yra tai, kad jūs tiesiog būsit suvilioti
paslapties apie tai, kaip ji atrodo,
ir norėsite ją perskaityti,
iškoduoti ir sužinoti, ir išsiaiškinti, kodėl ji taip atrodo.
[„Matomas vernakulas“]
Tai būdas panaudoti labiau įprastą paslaptį.
Ką tai reiškia?
Tai reiškia. [„Padaryk jį atrodantį kaip kažkas kita.“]
Matomas vernakulas yra būdas, kuriuo mes įpratę matyti tam tikrus dalykus,
pritaikytas kažkam kitam, kad jį matytume kitaip.
Būtent tai norėjau pritaikyti David Sedaris esių rinkiniui,
kuris tuomet turėjo šį pavadinimą: [„Visas grožis, kurio tau reikės“]
Na, iššūkis buvo tai, kad šis pavadinimas iš tiesų nieko nereiškia.
Jis nesusijęs su jokia ese knygoje.
Jis pasirodė autoriaus vaikino sapne.
Labai jums ačiū, taigi – (juokiasi) – taigi, paprastai, aš kuriu dizainą,
kuris kažkaip susijęs su tekstu, bet čia tik tiek teksto.
Taigi, turite šį paslaptingą pavadinimą, kuris iš tiesų nieko nereiškia,
taigi aš bandžiau taip galvoti: Kur aš pamatyčiau
gabaliuką paslaptingo teksto, kuris atrodo kažką reiškiantis, bet taip nėra?
Ir, žinoma, netrukus,
vieną vakarą, po kiniškos vakarienės,
pasirodė šis, ir aš pagalvojau: „Ak, taukšt, idėjinis orgazmas!“ (Juokas.)
Aš visada mėgau tuos juokingai paslaptingas laimės sausainių citatas,
kurios, atrodo, reiškia kažką ypač įžvalgaus,
bet, kai tu pagalvoji apie jas – jei išvis pagalvoji – jos nieko nereiškia.
Ši teigia: „Vargu, ar kas nors žino kiek gaunama, ignoruojant ateitį.“
Ačiū. (Juokas.)
Bet galime pritaikyti šį matomą vernakulą Sedaris,
ir taip gerai žinome, kaip atrodo laimės sausainių citatos,
kad mums net nereikia sausainio gabaliukų.
Mes tik matome šį keistą vaizdą,
ir žinome, kad dieviname David Sedaris,
taigi tikimės, kad gerai praleisim laiką.
[„Sukčiaus esės, David Rakoff“] David Rakoff buvo nuostabus rašytojas
ir pavadino savo pirmą knygą „Sukčius“,
nes jis vis būdavo siunčiamas atlikti užduotis žurnalams,
daryti tai, kam jis nebuvo pasiruošęs.
Taigi, jis buvo tas liesas vaikinukas iš miesto,
ir „GQ“ žurnalas jį nusiųsdavo prie Kolorado upės
plaukti pripučiamu plaustu, norėdami pamatyti, ar jis išgyvens.
Tuomet jis tai aprašydavo ir jautėsi sukčiumi,
ir jautėsi apsimetančiu kažkuo kitu, ne savimi.
Ir todėl norėjau, kad knygos viršelis taip pat apsimestų kažkuo kitu
ir tada kažkaip parodytų skaitytoją, į tai reaguojantį.
Tai privedė mane prie grafičių.
Aš domiuosi grafičiais.
Aš manau, kad kiekvienas, gyvenantis miesto aplinkoje
visą laiką susiduria su grafičiais, ir jų yra pačių įvairiausių formų.
Tai mano nuotrauka, padaryta Žemutiniame Ist Saide,
kurioje – elektros skydinė ant šaligatvio
ir ji aprašinėta juodai.
Na, dabar galite žvilgtelėti į ją ir pamanyti: „O, koks žavus miesto bruožas“,
arba žiūrite ir sakote: „Tai nelegalus nuosavybės gadinimas“,
tačiau vienas dalykas, dėl ko galime sutikti,
yra tai, kad jūs to negalite perskaityti.
Tiesa? Čia nėra aiškios žinios.
Taip pat yra kitos rūšies grafičiai, kurie man daugiau įdomesni
ir juos vadinu pataisomaisiais grafičiais.
Šitą nuotrauką neseniai padariau metro,
ir kartais jūs matote daug gašlių, kvailų niekų,
bet aš pamaniau, kad šitas yra įdomus, ir tai plakatas, kuris šlovina
va-lio! –„Airbnb“,
o kažkas paėmė „Magic Marker“
ir pataisė viską, ką jie galvoja apie tai.
Ir tai atkreipė mano dėmesį.
Taigi, mąstau, kaip mes galim tai pritaikyti šiai knygai?
Taigi, aš gaunu knygą iš to žmogaus, ir pradedu skaityti, ir matau, kad
šis vaikinas ne tas, kas sakosi esąs – jis sukčius.
Išsitraukiu raudoną „Magic Marker“
ir nusivylęs tik keverzoju tai priekyje:
Dizainas baigtas. (Juokas.)
Ir jie su tuo sutiko! (Juokas.)
Autoriui patiko, leidėjui patiko,
ir štai kaip knyga iškeliavo į pasaulį,
ir buvo tikrai smagu matyti žmones, skaitančius ją metro
ir vaikštančius aplink su ja ir panašiai,
ir jie visi kažkaip atrodė pakvaišę.
(Juokas.)
[„Perfidia“, James Ellroy romanas] Nuostabus kriminalinių romanų rašytojas
geras draugas, su kuriuo dirbau jau daug metų.
Jis, ko gero, geriausiai žinomas dėl knygų
„Juodoji orchidėja“ ir „Los Andželas slaptai“.
Jo paskutinis romanas buvo taip pavadintas, labai paslaptingu vardu,
kurio reikšmę, esu tikras, dauguma žmonių žino, bet kiti – ne.
Ir tai istorija apie japonų kilmės amerikietį detektyvą Los Andžele
1941 metais tiriantį žmogžudystę.
Ir tada atakuojamas Perl Harboras,
ir, tarsi jo gyvenimas buvo nepakankamai sudėtingas,
dabar susierzinimas tarp rasių smarkiai paaštrėjo,
ir tuomet staigiai įkuriamos japonų kilmės amerikiečių stovyklos,
ir tvyro įtampa
ir kiti baisūs dalykai jam vis bandant išspręsti šią žmogžudystę.
Iš pradžių pagalvojau apie tai tiesiogiai, maždaug:
gerai, mes paimsime Perl Harborą ir pridėsime prie Los Andželo,
ir sukursime šią apokalipsinę aušrą miesto horizonte.
Ir štai Perl Harboro nuotrauka
sujungta su Los Andželu.
Mano redaktorius tarė: „Žinai, tai įdomu,
bet manau, kad tu gali padaryti geriau, ir manau, gali padaryti tai paprasčiau.
Taigi, grįžau prie piešimo lentos kaip paprastai.
Bet visada atkreipiu dėmesį į aplinką,
aš dirbu dangoraižyje Midtaune,
ir kiekvieną vakarą, prieš palikdamas kabinetą,
norėdamas išeiti, turiu paspausti šį mygtuką,
ir didelės, sunkios, stiklinės durys atsidaro ir aš galiu įlipti į liftą.
Ir staiga, vieną vakarą,
aš pažvelgiau į jį, ir pamačiau jį visai kitoje šviesoje nei prieš tai.
Didelis raudonas apskritimas – pavojus.
Ir, aš pamaniau, kad tai taip akivaizdu,
kad taip buvo padaryta milijonus kartų, todėl
atlikau paiešką tarp „Google“ vaizdų, ir negalėjau rasti kito knygos viršelio,
atrodančio šitaip,
ir būtent tai išsprendė problemą,
ir, grafiškai, jis daug įdomesnis
ir sukuria didesnę įtampą negu idėja
apie Perl Harboro aušrą, tekančią virš Los Andželo ir Amerikos.
[„Gurkt“. Kelionė po žmogaus virškinimo sistemą, Mary Roach.]
Mary Roach yra nuostabi rašytoja,
kuri pasirinkusi galimai nuobodžius mokslinius objektus
paverčia juos nenuobodžiais: ji juos paverčia tikrai smagiais.
Taigi, šiuo atveju
kalbama apie žmogaus virškinimo sistemą.
Taigi, bandau nuspręsti, koks turėtų būti šios knygos viršelis.
Tai autoportretas. (Juokas.)
Kiekvieną rytą aš žiūriu į save vaistų spintelės veidrodyje,
kad pamatyčiau, ar mano liežuvis pajuodęs.
Ir jeigu ne, galiu eiti.
(Juokas.)
Rekomenduoju tai daryti jums visiems.
Bet aš taip pat pagalvojau: štai mūsų įvadas.
Tiesa? Į žmogaus virškinimo sistemą.
Bet, manau, mes visi galime sutikti su tuo, kad
tikros žmonių burnų fotografijos, bent jau tokios,
yra gana atstumiančios. (Juokas.)
Taigi, viršeliui padariau šią iliustraciją,
kuri išties labiau patraukli
ir primena mums, kad geriausias būdas prieiti prie virškinimo sistemos
yra nuo šio galo.
(Juokas.)
Aš net neturiu užbaigti sakinio. Gerai.
[„Nenaudinga paslaptis“]
Kas nutinka, kai aiškumas ir paslaptingumas susimaišo?
Ir mes tai matome nuolatos.
Štai ką vadinu nenaudinga paslaptimi.
Aš nusileidžiu į metro – aš dažnai važiuoju metro –
ir štai lapas priklijuotas ant stulpo.
Matot? Ir dabar mąstau: o ne,
ir traukinys atvažiuoja, o aš bandau išsiaiškinti, ką tai reiškia
ir labai ačiū.
Dalis problemos yra tai, kad jie suskaldė informaciją
taip, kaip jų nuomone, yra geriau, o aš, atvirai, šitaip nemanau.
Taigi, čia paslaptis, kurios mums nereikia.
Ko mums reikia, tai naudingo aiškumo, tai juokais aš ją perkūriau.
Tam panaudoti visi tie patys veiksniai.
(Plojimai.)
Ačiū. Aš vis laukiu skambučio iš „Metropolio transporto tarnybos“ (Juokas.)
Žinot, aš net nepanaudojau daugiau spalvų už juos.
Jie net nesivargino nudažyti 4 ir 5 žaliai,
tie kvailiai. (Juokas.)
Taigi, pirma, ką mes matome: pasikeitė paslauga,
ir tuomet, dviem pilnais sakiniais, su pradžia, viduriu ir pabaiga,
jis pasako mums kas pasikeitė, ir kas bus toliau.
Vadinkit mane pakvaišusiu! (Juokas.)
[„Naudinga paslaptis“] Gerai.
Na, dabar truputis paslapties, kurią dievinu:
pakuotė.
Šis dietinės kolos skardinės dizaino
Turner Duckworth perdarymas man išties yra meno kūrinys.
Tai meno kūrinys. Jis nuostabus.
Bet kas man labiausiai patinka kaip dizaineriui,
yra tai, kad jis paėmė matomą dietinės kolos vernakulą –
šriftus, spalvas, sidabrinį foną –
ir pateikė tik jų pačią esmę,
taigi tai – lyg grįžimas prie Charlie Brown veido.
Na, kaip galite duoti jiems tik tiek informacijos, kad jie žinotų, kas tai yra,
bet pripažįstate jų jau turimas žinias
apie šitą?
Jis atrodo puikiai, o kai einate į delikatesų parduotuvę,
ir staiga pamatote tai ant lentynos, ir tai nuostabu.
Ir tai paverčia kita tema –
[„Nenaudingas aiškumas“] – dar labiau niūria,
bent jau man.
Na, gerai, vėl grįžtam į metro,
po to, kai šis buvo išleistas,
padariau šias nuotraukas.
Taimso aikštės metro stotis:
Coca-Cola išpirko viską reklamavimui. Žinote?
Ir, galbūt, kai kurie iš jūsų jau žinote, apie ką bus kalba.
Atsiprašau.
„Tu atvykai į Niujorką su drabužiais ant nugaros,
pinigais kišenėje, ir prizu tavo akiratyje.
Tu naudoji koksą.“ (Juokas.)
„Tu atvykai į Niujorką su verslo valdymo magistru, švariu
kostiumu ir labai tvirtu rankos paspaudimu.
Tu naudoji koksą.“ (Juokas.)
Jie tikri! (Juokas.)
Net atraminių sijų nebuvo pasigailėta,
tik jos perėjo į Jodos režimą. (Juokas.)
„Koksas, jis su tavimi.“ (Juokas.)
[„Atsiprašau, aš su KUO??“]
Ši kampanija buvo didelė klaida.
Ji buvo tuoj pat nutraukta dėl neigiamos vartotojų reakcijos
ir internete pasirodė įvairiausios negražios parodijos –
(Juokas.) –
ir taip pat tas taškas šalia „Su tavim“ jau ne taškas, tai prekės ženklas.
Taigi, labai ačiū.
Taigi, man buvo taip keista, kad
jie galėjo padaryti pakuotę tokią paslaptingai gražią ir nuostabią,
o žinią tokią nepakenčiamai aiškiai klaidingą.
Man tai tiesiog neįtikėtina.
Taigi, tikiuosi, man pavyko pasidalinti su jumis kai kuriomis mano įžvalgomis
apie aiškumo ir paslaptingumo naudojimą mano veikloje
ir, galbūt, jūs nuspręsit būti aiškesni savo gyvenime,
o galbūt labiau paslaptingi, ir ne tokie atviri.
(Juokas.)
Ir jei yra kai kas, ką noriu, kad prisimintumėte po šios kalbos,
tikiuosi yra tai:
Bli bli bli bli. Bla bla bli bli. [„Įvertink tai“, Chip Kidd]
Bli bli bla bla bla. Bla bla bla.
Bla bla.
(Plojimai.)