Bla bla bla bla bla.
Bla bla bla bla.
Bla bla bla bla bla bla bla bla.
Bla bla bla bla.
Koji je to bio vrag?
Ne znate jer niste razumjeli.
Nije bilo jasno.
Ali nadam se da je djelovalo dovoljno uvjerljivo
da je barem bilo misteriozno.
Jasnoća ili misterioznost?
Balansiram između ovih dviju krajnosti na poslu grafičkog dizajnera,
ali i u svakodnevnom životu Njujorčanina
svaki dan.
Fasciniraju me dva elementa.
Evo primjer.
Koliko vas zna što je ovo?
Dobro. A sada?
Dobro. Zahvaljujući dvama spretnim potezima genija Charlesa M. Schulza,
sada imamo sedam spretnih poteza kistom koji u, a i sami po sebi
stvaraju potpuno nov emocionalni život,
život koji očarava stotine milijuna fanova
preko pedeset godina.
Ovo je naslovnica knjige
koju sam dizajnirao o Schulzovu radu i umjetnosti
koja izlazi ove jeseni,
i to je cijela naslovnica.
Nema nikakvih drugih pisanih ili vizualnih informacija na naslovnici,
a naslov knjige jest: "Samo ono najnužnije".
Simbolično predstavlja odluke koje ja donosim svaki dan,
a koje se tiču dizajna koji opažam
i dizajna koji stvaram.
Jasnoća.
Jasnoća precizira.
Direktna je, poštena, iskrena.
Pitamo se: ["Kada treba biti jasan?"]
Nešto poput ovoga, bez obzira na to znamo li to protumačiti ili ne,
treba biti jako, jako jasno.
Je li jasno?
Ovo je prilično svjež primjer gradske jasnoće koji mi je baš super,
prvenstveno zbog toga što uvijek kasnim i uvijek žurim.
Kad su se ovakvi brojači prije nekoliko godina počeli pojavljivati na ulicama,
bio sam oduševljen jer sam konačno znao
koliko imam vremena da pređem ulicu
prije nego što me pokupi auto.
Šest? Mogu ja to. (Smijeh)
Sad promotrimo suprotnu stranu jasnoće:
misterioznost.
Misterioznost je kompliciranija sama po sebi.
Ona treba biti dešifrirana,
a kad je dobro odrađena, zaista je želimo dešifrirati.
["Kada treba biti misteriozan?"]
Za vrijeme Drugog svjetskog rata Nijemci su ovo zaista željeli dešifrirati,
ali nisu mogli.
Ovo je primjer dizajna koji sam nedavno napravio
za roman Harukija Murakamija,
za kojeg dizajniram već više od 20 godina,
a ovo je roman o mladom čovjeku koji ima četiri dobra prijatelja
koji ga iznenada, nakon prve godine studija,
potpuno otpile bez objašnjenja,
što ga potpuno shrva.
Imena prijatelja u japanskom jeziku imaju određene konotacije s bojama.
Gosp. Crveni i gosp. Plavi te gđica Bijela i gđica Crna.
Tsukuru Tazaki - njegovo ime ne odgovara nijednoj boji,
pa mu je nadimak Bezbojni i kako se prisjeća njihovog prijateljstva,
sjeća se kako su bili kao pet prstiju jedne ruke.
Stoga sam osmislio ovaj pomalo apstraktan prikaz toga,
ali još se puno toga odvija ispod površine te priče,
kao i ispod površine korica knjige.
Četiri prsta sada predstavljaju četiri željezničke linije
podzemne željeznice u Tokiju
koja je bitna za priču.
Tu imate i bezbojnu liniju
koja je na križanju sa svakom drugom bojom,
a kasnije u knjizi on radi upravo to;
pronalazi svakoga od njih
da sazna zašto su bili takvi prema njemu.
Ovo je trodimenzionalni gotov proizvod
koji stoji na mom stolu u uredu.
Nadao sam se da će promatrač biti toliko očaran
misterioznim izgledom korica
da će je poželjeti pročitati,
dešifrirati i razjasniti si zašto izgleda tako kako izgleda.
["Vizualna varijacija."]
Ovako se koristi poznatiji oblik misterija.
Što to znači?
Ovo: ["Neka izgleda kao nešto drugo."]
Vizualnom varijacijom način na koji promatramo određenu stvar
primjenjujemo na nešto drugo kako bismo to vidjeli u drukčijem svjetlu.
Taj sam pristup htio primijeniti na knjigu eseja Davida Sedarisa
koja je tada nosila ovo ime. ["Sva ljepota koja će vam ikad zatrebati"]
Stvar je u tome da taj naslov zapravo ne znači ništa.
Nema veze ni s jednim esejom iz knjige.
Autorovom je dečku ideja došla u snu.
Hvala vam, dakle... -- (Smijeh) -- inače kreiram dizajn
koji se na neki način temelji na tekstu, ali ovo je sav tekst.
Misteriozni naslov koji ne znači ništa.
Razmišljao sam:
gdje možemo vidjeti misteriozni tekst koji izgleda kao da nešto znači, ali ne znači?
Nedugo zatim,
nakon jedne kineske večere,
stiglo je ovo i pomislih: "Ah, to je to, idejagazam!" (Smijeh)
Uvijek sam volio duhovito misteriozne stilske figure u kolačićima sudbine
koje izgledaju kao da znače nešto iznimno duboko,
ali kad malo razmislite o njima, ako razmislite, ne znače ništa.
Ovaj kaže: "Malo tko zna koliko dobivamo izbjegavajući budućnost."
Hvala. (Smijeh)
Ali ovu vizualnu varijaciju možemo primijeniti na gosp. Sedarisa,
a budući da znamo kako kolačići sudbine izgledaju,
komadići kolačića nam više ni ne trebaju.
Vidimo samo nešto neobično
i znamo da volimo Davida Sedarisa
i nadamo se da će nam se i ovo svidjeti.
["'Prevarant', eseji Davida Rakoffa"] David Rakoff krasan je pisac
koji je svojoj prvoj knjizi nadjenuo ime "Prevarant"
jer su ga časopisi slali na zadatke
da obavlja poslove za koje nije bio opremljen.
Ovog mršavog malenog gradskog čovjeka
časopis GQ poslao je na rijeku Colorado
na rafting da vide hoće li preživjeti,
a zatim je trebao pisati o tome, no on je to smatrao prevarom
i krivim prikazivanjem njega samog.
Zato sam htio da korice ove knjige također same po sebi budu krivo prikazivanje
koje će pokazati čitateljevu reakciju na njega.
To me dovelo do grafita
koji me fasciniraju.
Svatko tko živi u gradskom okruženju
s vremena na vrijeme nailazi na njih, a postoje i različite vrste grafita.
U četvrti Lower East Sidea uslikao sam
ovaj transformator na pločniku
koji je naveliko išaran.
Možete pomisliti da je to šarmantna urbana afektacija
ili da je to protuzakonita zloupotreba vlasništva,
ali mislim da ćemo se svi složiti s tim
da je nečitljivo.
Zar ne? Tu nema jasne poruke.
Postoji još jedna vrsta grafita koja je meni puno zanimljivija,
a nazivam ih editorijalskim grafitima.
Ovu sam sliku nedavno uslikao u podzemnoj željeznici.
Nekad naiđete na puno lascivnih, glupih stvari,
ali ovaj mi je bio zanimljiv. Na ovom posteru piše
rah-rah Airbnb
i netko je uzeo marker
i uredio ga na način da sad pokazuje što on misli o tome.
To me zainteresiralo,
pa sam počeo razmišljati kako to primijeniti na ovu knjigu.
Dobijem knjigu ovog autora, počnem je čitati i razmišljam
kako taj tip nije ono za što se izdaje, on je prevarant;
uzmem crveni marker
i iz frustracije to napišem na naslovnicu.
Gotov dizajn. (Smijeh)
I njima se to svidjelo! (Smijeh)
Svidjelo se autoru, svidjelo se izdavaču
i knjiga je tako i tiskana.
Bilo je super gledati ljude kako je čitaju po podzemnim željeznicama,
hodaju uokolo s njom ili što već
i svi su izgledali pomalo ludo.
(Smijeh)
["'Perfidia', roman Jamesa Ellroya"] James Ellroy, izvrstan autor krimića,
dobar prijatelj s kojim sam surađivao dugi niz godina
i vjerojatno najpoznatiji kao autor
"Crne Dalije" i "L. A. Povjerljivo".
To je naslov najnovijeg romana, iznimno misteriozno ime
za koje sam siguran da puno ljudi zna što znači, ali puno ih ne zna.
Roman govori o japansko-američkom detektivu u Los Angelesu godine 1941.
koji istražuje ubojstvo,
no iskrsne napad na Pearl Harbor,
a kao da mu život već nije bio dovoljno težak,
uzburkaju se strasti oko međurasnih odnosa,
ubrzo se osnivaju japansko-američki zatočenički logori
te se stvaraju tenzije
i ostale grozote dok se on još uvijek bavi rješavanjem slučaja.
U početku sam to doslovno shvaćao;
uzmemo Pearl Harbor, dodamo ga Los Angelesu
i pretvorimo sve ovo u smak svijeta na obzoru grada.
Ovo je slika Pearl Harbora
samo presađena na Los Angeles.
Mom glavnom uredniku ideja je bila zanimljiva,
ali mislio je da mogu ja i bolje, ako ne i jednostavnije.
Stoga sam se vratio na početak.
Također, budući da živim u susjedstvu u kojem živim,
radim u neboderu u središtu grada
i svake noći prije nego što odem iz ureda,
moram pritisnuti ovo dugme da izađem,
velika i teška staklena vrata otvore mi put do dizala.
Jedne noći, iznenada,
gledao sam i vidio sve to u sasvim novom svjetlu.
Veliki crveni gumb, opasnost.
Pomislio sam je to toliko očito
da mora da je iskorišteno već milijun puta,
pa sam pretražio slike na Googleu, ali nisam pronašao nijednu naslovnicu
koja je tako izgledala.
To je riješilo problem,
a grafički je zanimljvije
i stvara veće tenzije između pomisli
na određenu vrstu sutona koji se spušta nad L.A. i Ameriku.
["'Gutljaj', Putovanje probavnim sustavom, autorice M. Roach"]
Mary Roach sjajna je spisateljica
koja uzima naoko dosadne znanstvene teme
i pretvara ih u zabavnu tematiku.
U ovom konkretnom slučaju
radi se o ljudskom probavnom sustavu.
Pokušavam smisliti naslovnicu knjige.
Ovo je autoportret. (Smijeh)
Svakog jutra pogledam se u ogledalo
da provjerim je li mi jezik crn.
Ukoliko nije, sve je u redu.
(Smijeh)
Predlažem da svi to počnete raditi.
No, počeo sam razmišljati kako nam je to uvod.
Zar ne? Uvod u probavni sustav.
Vjerujem da se svi slažemo
da su slike ljudskih usta, ako je vjerovati ovome,
odvratne. (Smijeh)
Stoga sam se za naslovnicu odlučio za ilustraciju
koja je malo manje odvratna
i koja nas podsjeća da je probavnom sustavu bolje pristupiti
s ovog kraja...
(Smijeh)
Ne moram čak ni završiti ovu rečenicu. Dobro.
["Beskorisni misterij"]
Što se dogodi kad se jasnoća i misterij pomiješaju?
To se jako često događa,
a to ja nazivam beskorisnim misterijem.
Odem u podzemnu željeznicu, često idem podzemnom željeznicom,
i naletim na ovaj letak nalijepljen na gredu.
I mislim si: oh, ne!
Dolazi vlak i pokušavam shvatiti što sve to znači
i baš ti hvala.
Ovdje je djelomično problem u tome što su kategorizirali informacije
na način na koji oni misle da je koristan, a iskreno, uopće nije.
To je misterij koji nam ne treba.
Treba nam korisna jasnoća, pa sam, zabave radi, ovo redizajnirao
korištenjem istih elemenata.
(Pljesak)
Hvala, još uvijek čekam da mi se jave iz MTA-a. (Smijeh)
Čak nisam ni koristio ništa više boja nego oni,
oni se samo nisu sjetili 4 i 5 obojiti u zeleno,
budale. (Smijeh)
Prvo opazimo izmjenu usluge,
a zatim nam dvije pune rečenice s glavom i repom
govore o tome o kakvoj se izmjeni radi i što će se dogoditi.
Nisam normalan! (Smijeh)
["Koristan misterij"] Dobro.
Evo misterij kakav volim:
ambalaža.
Ovaj redizajn limenke dijetalne Cole
Turnera Duckwortha uistinu je umjetnost.
Remek-djelo. Predivna je.
Dijelom mi se toliko sviđa kao dizajneru
upravo zato što je to vizualna varijacija dijetalne Cole.
Font, boje, siva pozadina,
a sve je svedeno na osnovne dijelove,
kao da se vraćamo na lice Charlija Browna.
Kako im dati tek toliko informacija da znaju o čemu se radi,
ali cijeneći znanje koje već posjeduju
o toj stvari?
Sjajno izgleda, ušli bi u slastičarnicu,
iznenada to ugledali na polici i krasno je.
Tu dolazimo do sljedeće stvari
["Beskorisna jasnoća"] koja tim više rastužuje,
barem mene.
Vratimo se opet na podzemnu željeznicu.
Nakon što je ovo izišlo,
uslikao sam ove slike.
Podzemna željeznica na Times Squareu:
Coca-Cola otkupila je cijelu željeznicu za reklamiranje.
Neki od vas možda znaju na što ciljam.
Aha.
"Došao si u NY s odjećom u ruksaku,
novcem u džepu i usredotočen na krajnji cilj.
Na 'koki' si."(Smijeh)
"Došao si u NY s diplomom s MBA-a, jednim čistim odijelom
i čvrstim stiskom ruke.
Na 'koki' si." (Smijeh)
To su prave reklame! (Smijeh)
Nisu poštedjeli ni nosive grede,
samo što su se poigrali s redom riječi. (Smijeh)
"'Koka' na kojoj si." (Smijeh)
["Oprostite, na ČEMU sam?"]
Cijela je kampanja bila veliki promašaj
od koje se odustalo gotovo odmah zbog negodovanja potrošača
i različitih parodija po internetu -
(Smijeh) -
a i ova točka pored "si" nije točka već zaštitni znak.
Baš vam hvala.
Meni je bilo jednostavno zaprepašćujuće
to kako su uspjeli ambalažu napraviti tako misteriozno lijepom i savršenom,
a poruku tako nepodnošljivo, jasno krivom.
To mi je bilo nevjerojatno.
Nadam se da sam uspio podijeliti s vama neke od svojih spoznaja
o upotrebi jasnoće i misterija u mom poslu
i možda vam i pomogao odlučiti kada da u životu budete jasniji,
a kada malo misteriozniji i nepovjerljivi.
(Smijeh)
Ako ćete već nešto zapamtiti iz mog govora,
neka to bude ovo:
Blih blih blih blah. Bla bla blih. ["'Procijeni ovo', Chip Kidd"]
Blih blih bla bla bla. Bla bla bla.
Bla bla.
(Pljesak)