Ett av mina tidigaste minnen
är hur jag försöker väcka en släkting utan att lyckas
och jag var bara ett barn så jag förstod inte riktigt varför,
men när jag blev äldre
insåg jag att vi hade drogmissbruk i familjen,
senare även kokainmissbruk.
Jag har tänkt mycket på det senaste tiden, delvis därför att det nu är 100 år sen
som USA och Storbritannien först förbjöd droger,
och vi sen tvingade på resten av världen det.
Det är ett sekel sen vi tog det ödesdigra beslutet
att ta missbrukare och straffa dem och plåga dem
för vi trodde det skulle avskräcka dem och ge dem ett incitament att sluta.
För några år sen tänkte jag på några av missbrukarna i mitt liv
och försökte komma på om det fanns något sätt att hjälpa dem
och insåg att det fanns massor av grundläggande frågor
som jag inte visste svaret på,
som, vad är orsaken till ett beroende?
Varför fortsätter vi med den här metoden som inte verkar fungera,
och finns det något bättre sätt som vi skulle kunna prova?
Så jag läste mängder om det, och jag kunde inte riktigt hitta de svar jag sökte
så jag bestämde mig för att träffa människor runtom i världen
som varit med om det och studerat det
och pratar med dem och ser om jag kan lära mig av dem.
Jag insåg inte att jag i slutändan skulle åka 48 000 km,
men jag mötte många olika människor,
från en transsexuell cracklangare i Brownsville, Brooklyn,
till en forskare som ger hallucinogener till mangustrar
för att se om de gillar dem -
det gör de, men bara under väldigt speciella förhållanden -
till det enda land som avkriminaliserat alla droger,
från cannabis till crack: Portugal.
Och det jag insåg, som gjorde mig helt överväldigad,
är att nästan allt vi tror att vi vet om missbruk är fel,
och om vi börjar ta till oss de nya rönen om missbruk
så kommer vi att behöva ändra på mer än drogpolitiken.
Men vi börjar med vad vi tror att vi vet, vad jag trodde jag visste.
Vi tänker på mittraden här.
Tänk om alla ni började ta heroin 3 gånger per dag i 20 dagar.
Vissa ser mer entusiastiska ut än andra av tanken. (Skratt)
Oroa er inte, det är bara ett tankeexperiment.
Tänk er att ni gör det. Vad skulle hända?
Vi har fått höra en berättelse om vad som händer i ett sekel nu.
Vi tror att eftersom det finns beroendeframkallande ämnen i heroin
så blir ens kropp beroende av ämnena om man använder det ett tag,
man får ett fysiskt behov av dem,
och efter 20 dagar är alla heroinister, eller hur?
Det var det jag trodde.
Det första som fick mig att förstå att något var fel med berättelsen
var den här förklaringen.
Om jag går härifrån idag, blir påkörd och bryter höften
hamnar jag på sjukhus och får massor av diamorfin.
Diamorfin är heroin.
Det är faktiskt mycket bättre heroin än det man köper på gatan,
för det man köper från en langare är förorenat.
Väldigt lite av det är faktiskt heroin, medan det man får av doktorn är helt rent.
Och man får det under en rätt lång period.
Många här inne har kanske inte insett det, men ni har tagit rätt mycket heroin.
Och alla som ser det här runt om i världen, det här händer.
Om det vi tror oss veta om missbruk är sant -
att människor utsätts för alla beroendeframkallande ämnen -
Vad borde hända? De borde bli missbrukare.
Detta har studerats noga.
Det händer inte, för du borde ha märkt om din mormor gjort en höftoperation
att hon inte var knarkare när hon kom ut. (Skratt)
När jag fick veta det här verkade det så konstigt,
så långt ifrån allt jag hade hört eller visste
att jag trodde det måste vara fel, ända tills jag träffade Bruce Alexander,
en psykologiprofessor i Vancouver som har gjort ett otroligt experiment
som jag tror verkligen kan hjälpa oss att förstå problemet.
Professor Alexander förklarade att bilden av missbruk som vi alla har
kommer från en serie experiment som gjordes tidigare på 1900-talet.
Det är jätteenkla experiment.
Du kan göra dem hemma ikväll om du känner dig sadistisk.
Du tar en råtta och stoppar den i en bur och ger den två flaskor med vatten:
En är bara vatten, och den andra är vatten spetsat med heroin eller kokain.
Råttorna kommer nästan alltid att föredra drogvattnet
och tar nästan alltid död på sig ganska snabbt.
Där har vi det, eller hur? Det är så vi tror det funkar.
På 70-talet tittade professor Alexander på experimentet
och lade märke till en sak.
Han sa: Vi sätter råttan i den där tomma buren.
Den har inget att göra utom att ta droger.
Vi försöker med något annat.
Så Alexander byggde en bur som han kallade Rat Park
som i princip är råttornas paradis.
De har massor av ost, massor av färgglada bollar,
mängder av tunnlar.
Och de har massor av vänner. De får ha massor av sex.
Och de har båda flaskorna, det vanliga vattnet och det med droger i.
Och här kommer det fascinerande:
I Rat Park gillar de inte drogvattnet.
De tar det nästan aldrig.
Ingen använder det tvångsmässigt. Ingen tar nånsin en överdos.
Man går från nästan 100% överdoser när de är isolerade
till noll procent när de lever glada och sociala liv.
När professor Alexander först såg detta tänkte han:
det kanske är för att de är råttor, de är ganska olika oss.
Kanske inte så olika som vi skulle vilja men, du vet.
Men lyckligtvis gjordes ett experiment på människor
utifrån exakt samma princip precis samtidigt.
Det kallas för Vietnamkriget.
I Vietnam använde 20% av alla amerikanska soldater massvis med heroin.
och om man tittar på nyhetssändningar från den tiden
var man väldigt oroade, för man trodde att man skulle få
hundratusentals missbrukare på USA:s gator när kriget var slut.
Det var den naturliga följden.
De soldater som använde heroin följdes när de kom hem.
Archives of General Psychiatry gjorde en utförlig studie
och vad hade hänt med dem?
De åkte inte på rehabilitering. De drabbades inte av abstinensbesvär.
95 % av dem bara slutade.
Om man tror på historien om beroendeframkallande ämnen
så stämmer det inte alls, men professor Alexander började tro
att det kanske var något annat som låg bakom.
Han sa, tänk om det inte handlar om de beroendeframkallande ämnena?
Tänk om missbruk handlar om buren du sitter i?
Tänk om missbruk är en anpassning till omgivningen?
Det fanns en annan professor vid namn Peter Cohen, i Nederländerna,
som sa att det kanske inte ens borde kallas missbruk?
Vi kanske borde kalla det anknytning.
Människor har ett naturligt och medfött behov att knyta an,
och när vi är glada och friska knyter vi an till varandra
men om man inte kan göra det
för att man är traumatiserad eller ensam eller bara har haft otur i livet
så knyter man an till något som ger en någon slags lindring.
Det kan vara spelande, det kan vara pornografi,
det kan vara kokain eller cannabis,
men man knyter an till något för det ligger i vår natur att göra det.
Det är det vi vill som människor.
Först hade jag svårt att greppa det,
men ett sätt som hjälpt mig tänka på det,
jag har en flaska vatten vid min plats, eller hur?
Jag ser att många av er har med er vattenflaskor.
Glöm droger, glöm kriget mot drogerna.
Helt lagligt skulle alla flaskorna kunna vara fyllda med vodka, eller hur?
Vi skulle kunna supa ner oss - det kanske jag ska sen - (Skratt)
men det gör vi inte.
Eftersom ni hade råd att betala den astronomiska summan
som det kostar att se ett TED-föredrag, gissar jag att ni skulle ha råd
att dricka vodka sex månader i sträck.
Ni skulle inte bli hemlösa.
Ni gör inte det och anledningen är
inte för att någon hindrar er.
Det är för att ni har närstående och anhöriga
som ni vill vara närvarande för.
Ni har arbeten ni älskar. Ni har människor ni älskar.
Ni har sunda relationer.
Och kärnan i ett missbruk,
och det bevisas även av forskningen, tror jag,
är att inte klara av att vara närvarande i sitt liv.
Det här får ju betydande konsekvenser.
De mest uppenbara är kriget mot drogerna.
I Arizona mötte jag en grupp kvinnor
som fick bära t-shirtar med texten "jag har varit drogmissbrukare"
och gå hopkedjade på led och gräva gravar medan folk omkring hånade dem,
och när de släpps fria har de så många prickar i registret
att de aldrig skulle kunna få ett vitt jobb igen.
De hopkedjade arbetslagen är uppenbarligen är ett extremt exempel,
men i viss utsträckning behandlar man missbrukare så i nästan hela världen.
Vi straffar och skambelägger dem, ger dem ett brottsregister.
Vi förhindrar dem från att återuppta sina relationer.
En doktor i Kanada, den fantastiske doktor Gabor Maté,
sa till mig att om man ska utforma ett system som gör missbruk värre
så ska det utformas precis så.
Men, på ett ställe beslöt man sig för att göra raka motsatsen,
så jag åkte dit för att se hur det funkade.
År 2000 hade Portugal nästan störst problem med droger i hela Europa.
En procent av befolkningen var beroende av heroin, vilket är oerhört,
och varje år använde de amerikanska metoder mer och mer.
De straffade, stigmatiserade, och fick människor att skämmas,
och varje år blev problemen värre.
En dag möttes premiärministern och oppositionsledaren och sa ungefär,
vi kan inte driva ett land där vi har fler och fler som blir missbrukare.
Vi sätter ihop en panel med forskare och läkare
som ska komma på vad som skulle kunna lösa problemen på riktigt.
Så de skapade en panel ledd av doktor João Goulão,
som tittade på alla nya rön
och de kom tillbaka och sa:
"Avkriminalisera alla droger från cannabis till crack, men" -
och det här är det viktiga nya steget -
"ta alla pengar vi lagt på att spärra in missbrukare,
på att isolera dem,
och lägg dem på att få in dem i samhället igen."
Det är inte riktigt det vi tycker är drogbehandling
i USA och Storbritannien.
De har rehabiliteringscentrum,
de har psykologisk terapi som är ganska värdefullt
Men det största var raka motsatsen till det som vi gör:
Ett jätteprogram för att skapa arbeten för missbrukare
och mikrolån för att de skulle kunna starta småföretag.
Säg att du var mekaniker innan.
När du är klar säger de till en verkstad, om ni anställer honom i ett år,
betalar vi halva hans lön.
Målet var att se till att alla missbrukare
hade en anledning att gå upp på morgonen.
Och när jag mötte missbrukare i Portugal
så sa de att när de hittade ett syfte igen
så hittade de sina relationer med samhället i stort igen.
Experimentet har pågått i 15 år nu
och resultaten har börjat komma in:
Användningen av injicerade droger
har enligt British Journal of Criminology
sjunkit med 50 procent, fem-noll procent.
Överdoserna är radikalt färre, HIV har minskat enormt bland missbrukare.
I varje studie har missbruket sjunkit kraftigt.
Man vet att det har fungerat bra, för nästan ingen i Portugal
vill ha det gamla systemet tillbaka.
Det var de politiska konsekvenserna.
Jag tycker faktiskt att studierna visar på
andra mer djupgående konsekvenser.
Vi lever i en kultur där människor känner sig mer sårbara
för alla slags missbruk, det kan handla om smarta telefoner
eller shopping eller mat.
Innan konferensen började - det vet ni alla -
fick vi höra att vi inte fick ha våra telefoner på,
och jag måste säga att många såg väldigt mycket ut som
missbrukare som fått höra att langaren är upptagen
under de närmsta timmarna. (Skratt)
Många känner så, och det kan låta konstigt,
jag pratade om hur frånkoppling förvärrar missbruk,
och konstigt att säga att det växer
för vi är troligen det mest uppkopplade samhället någonsin.
Men jag har börjat tro att de anknytningar vi har,
eller tror vi har, är en slags parodi på mänsklig anknytning.
Om man är i kris så lägger man märke till en sak.
Inte att dina Twitter-följare kommer för att hålla dig sällskap.
Det är inte dina Facebook-vänner som hjälper dig att vända det.
Det är dina vänner av kött och blod som du har djupa, nyanserade
och riktiga, mångbottnade relationer med,
och det finns en studie som jag hörde om från författaren Bill McKibben,
som säger oss mycket om det här.
Han tittade på antalet nära vänner som medelamerikanen tycker sig
kunna ringa till i en kris.
Det antalet har sjunkit stadigt sen 1950-talet.
Storleken på golvytan som en person har i sitt hem
har stadigt ökat,
och jag tror att det är som en metafor
för valet vi har gjort som kultur.
Vi har bytt ut vänner mot golvyta, och förhållanden mot saker,
och som följd är vi ett av de ensammaste samhällena som nånsin funnits.
Och Bruce Alexander, han som gjorde Rat Park-experimentet, säger
att när vi talar om missbruk är det individen som ska bli frisk,
och det är rätt att tala om det,
men vi måste prata mer om den sociala återhämtningen.
Det är något som är fel med oss, inte bara individuellt utan som grupp
och vi har skapat ett samhälle där livet för många
är mycket mer som den där isolerade buren
och mycket mindre som Rat Park.
För att vara ärlig så var det inte därför jag gav mig in på det.
Jag började inte för att upptäcka det politiska, det sociala.
Jag ville hjälpa dem jag älskade.
Och när jag kom tillbaka från den långa resan och hade lärt mig detta
såg jag på missbrukarna i mitt liv,
och om man ska vara uppriktig är det svårt att älska en missbrukare,
och många i det här rummet vet det.
Man är ofta arg,
och jag tror ett av skälen varför den här debatten är så laddad
är för att den går rakt genom hjärtat på oss, eller hur?
Alla har en del i sig som ser på en missbrukare och tänker
jag önskar att någon bara kunde stoppa dig.
Och det manus vi får för hur vi ska förhålla oss till nära som missbrukar
är som reality-programmet "Intervention" om ni har sett det.
Jag tror att allt i våra liv kan beskrivas med reality-TV,
men det är ett annat TED-föredrag.
Om ni har sett "Intervention", det är en ganska enkel idé:
Ta en missbrukare och alla hens anhöriga,
samla dem, konfrontera dem och säg: Om du inte skärper dig
så kommer vi att isolera dig.
Så de hotar missbrukarens personliga relationer
och villkorar dem för att hen ska bete sig som de vill.
Jag började inse varför den här metoden inte fungerar,
och tänkte att det nästan är som att ta logiken från kriget mot drogerna
och införa den i våra privatliv.
Så jag tänkte: hur kan jag bli portugis?
Det jag har försökt göra nu - jag kan inte säga att jag är konsekvent,
och jag kan inte säga att det är lätt -
är att säga till missbrukarna i mitt liv
att jag vill fördjupa vår relation,
säga: jag älskar dig, vare sig du missbrukar eller inte.
Jag älskar dig, hur du än mår,
och om du behöver mig så håller jag dig sällskap
för jag älskar dig och vill inte att du ska vara ensam
eller känna dig ensam.
Och jag tror att kärnan i det budskapet -
du är inte ensam, vi älskar dig -
måste finnas på varje nivå i hur vi reagerar på missbrukare,
socialt, politiskt och på personnivå.
I 100 år har vi sjungit krigssånger om missbrukare.
Jag tror att vi hela tiden borde ha sjungit kärlekssånger till dem,
för motsatsen till missbruk är inte drogfrihet.
Motsatsen till missbruk är anknytning.
Tack.
(Applåder)