Jedno od mojih najranijih sećanja je
kad sam pokušao da probudim jednog svog rođaka i nisam mogao.
Bio sam dete i nisam razumeo zašto,
ali kad sam odrastao,
shvatio sam da smo imali zavisnost od droge u porodici,
uključujući i kasniju zavisnost od kokaina.
Mislio sam puno o tome u zadnje vreme, delom zato što je sada tačno sto godina
od kad su droge prvi put zabranjene u SAD i V. Britaniji
i kasnije to prošireno na ostatak sveta.
Prošao je jedan vek od kad smo doneli sudbonosnu odluku
da kažnjavamo zavisnike,
jer smo verovali da će ih to odvratiti, dati im podsticaj da prestanu.
Pre par godina, posmatrao sam neke zavisnike koje volim
i pokušavao da smislim neki način da im pomognem.
I shvatio sam da postoji gomila neverovatno bazičnih pitanja
na koja nisam znao odgovor,
kao na primer: šta je uzrok zavisnosti?
Zašto nastavljamo sa ovim pristupom koji, izgleda, ne funkcioniše
i da li postoji bolji način?
Pa sam onda pročitao svašta o tome
i nisam baš mogao da nađem odgovore koje sam tražio,
pa sam pomislio, okej, sešću sa raznim ljudima širom sveta
koji su prošli kroz to i proučavali to
i razgovaraću s njima i videti da li mogu nešto da naučim.
Nisam mislio da ću preći 50.000 km,
ali jesam, i sreo sam gomile različitih ljudi
od transrodnog dilera kreka u Braunsvilu, u Bruklinu,
do naučnika koji daje halucinogene mungosima
da vidi da li im se sviđaju -
i rezultat je da im se sviđaju, ali samo u posebnim okolnostima -
do jedine zemlje koja je dekriminalizovala sve droge,
od kanabisa do kreka - Portugala.
Ono što me je zaista zapanjilo je
da je skoro sve što smo mislili da znamo o zavisnosti pogrešno
i ako počnemo da usvajamo nova svedočenja o zavisnosti,
mislim da ćemo morati da promenimo i više od same politike prema drogama.
Ali da počnemo sa onim što smo mislili da znamo.
Uzmimo srednji red, na primer.
Zamislite da svi vi uzimate heroin 20 dana, 3 puta dnevno.
Izgleda da su se neki obradovali više ovoj mogućnosti od drugih.
(Smeh)
Ne brinite, to je samo misaoni eksperiment.
Zamislite da ste to uradili.
Šta bi se desilo?
Ceo vek su nam pričali istu priču o tome šta bi se desilo.
Mislimo da, zato što heroin sadrži hemijske navlake,
ako ga uzimate neko vreme,
vaše telo bi postalo zavisno od tih navlaka,
počeli biste da osećate fizičku potrebu
i posle tih 20 dana, svi biste bili zavisnici od heroina. Jel tako?
To je ono što sam ja mislio.
Prva stvar koja me je upozorila da nešto nije u redu sa tom pričom
je kad su mi objasnili.
Kad bih izašao sa TED-a danas i udari me auto i polomim kuk,
odveli bi me u bolnicu i dali bi mi velike količine diamorfina.
Diamorfin je heroin.
To je u stvari mnogo bolji heroin od onog koji ćete kupiti na ulici,
jer je onaj koji kupujete od dilera kontaminiran.
Vrlo malo od toga je heroin,
dok je onaj koji dobijate od lekara medicinski čist.
I to bi vam davali tokom dugog vremenskog perioda.
Mnogi od vas u ovoj prostoriji
nisu svesni da su već uzeli prilično heroina.
I svako ko gleda ovo širom sveta, to se dešava.
Ako je ono što mislimo o zavisnosti tačno -
ovi ljudi su izloženi svim tim hemijskim navlakama -
Šta bi trebalo da se desi? Trebalo bi da postanu zavisni.
Ovo su proučavali vrlo pažljivo.
To se ne dešava. Primetićete da vaša baka kojoj su zamenili kuk
nije postala narkoman. (Smeh)
Kad sam ovo saznao, bilo mi je čudno,
toliko u suprotnosti sa svim što su mi pričali i što sam mislio da znam,
da sam pomislio da ne može biti tačno, sve dok nisam sreo Brusa Aleksandera.
On je profesor psihologije u Vankuveru
koji je izveo neverovatan eksperiment
koji će nam, ja mislim, pomoći da razumemo ovaj problem.
Profesor Aleksander mi je objasnio
da ideja koju svi imamo o zavisnosti
potiče delom od niza eksperimenata
koji su rađeni u 20. veku.
To su vrlo jednostavni eksperimenti.
Možete ih izvesti večeras kod kuće ako ste sadistički raspoloženi.
Stavite pacova u kavez i date mu dve flaše s vodom.
U jednoj je samo voda, a u drugoj je voda sa dodatim heroinom ili kokainom.
Pacovu će se skoro uvek više svideti voda sa drogom
i skoro uvek će sebe ubiti vrlo brzo.
I to je to, jel' tako? Mislimo da tako funkcioniše.
70-tih godina, profesor Aleksander je posmatrao eksperiment
i primetio nešto.
Rekao je: ah, pa mi stavljamo pacova u prazan kavez.
On nema šta drugo da radi osim da koristi ove droge.
Hajde da probamo nešto drugačije.
I napravio je kavez koji je nazvao "Park za pacove",
koji predstavlja raj za pacove.
Tu su imali sir, loptice u boji,
razne tunele.
I najvažnije, imali su puno prijatelja. Mogli su imati seks.
I dobili su obe flaše s vodom, običnu vodu i vodu s drogom.
I evo fascinantne stvari:
u Parku za pacove, ne vole vodu sa drogom.
Skoro nikad je ne koriste.
Nijedan je ne koristi kompulsivno.
Nikad se nijedan ne predozira.
Od 100 posto predoziranosti kad su u izolaciji
do nula posto predoziranosti kad imaju srećne živote i veze s drugima.
Kad je prvi put ovo video, profesor Aleksander je pomislio:
možda je ovo samo kod pacova, oni su prilično različiti od nas.
Možda ne tako različiti kao što bismo voleli, ali ipak -
Srećom, postojao je eksperiment s ljudima
po istom principu i u potpuno isto vreme.
Zvao se Vijetnamski rat.
U Vijetnamu, 20 posto američkih vojnika koristilo je mnogo heroina
i ako pogledate novinske izveštaje iz tog vremena,
bili su veoma zabrinuti, jer su mislili: bože, imaćemo
stotine hiljada narkomana na ulicama SAD-a
kad se rat završi; to je bilo potpuno logično.
Ove vojnike koji su koristili heroin pratili su po povratku kući.
Psihijatrijski časopis uradio je detaljno istraživanje
o tome šta je s njima bilo posle.
Oni nisu išli na rehabilitaciju ni na odvikavanje.
95 posto njih je samo prestalo.
Ako verujete u priču o hemijskim navlakama,
to nema uopšte smisla, ali profesor Aleksander je pomislio
da možda postoji drugačija priča o zavisnosti.
Rekao je: šta ako zavisnost nema veze sa hemijskim navlakama?
Šta ako zavisnost ima veze sa vašim kavezom?
Šta ako je zavisnost prilagođavanje vašem okruženju?
Kad govorimo o tome,
bio je još jedan profesor, Piter Koen u Holandiji,
koji je rekao da to možda ne bi trebalo nazivati zavisnošću.
Možda bi to trebalo nazvati: vezivanje.
Ljudska bića imaju prirodnu potrebu za vezivanjem
i kada smo srećni i zdravi stvaraćemo veze jedni s drugima,
ali ako to ne možete da uradite
jer ste izolovani ili ste pretrpeli traumu ili vas je život ophrvao,
vezaćete se za nešto što vam daje neki osećaj olakšanja.
To može biti kocka, pornografija,
kokain, kanabis,
ali ćete se vezati za nešto jer je to naša priroda.
To je ono što želimo kao ljudska bića.
U početku, ovo mi je bilo teško da shvatim,
ali pomoglo mi je da razmišljam na sledeći način.
Imam flašicu s vodom kod svog mesta.
I mnogi od od vas imaju flašicu s vodom kod sebe.
Zaboravite drogu.
Potpuno legalno, u svim ovim flašicama može biti votka.
Svi bismo mogli da se opijamo - ja posle ovoga - (Smeh)
ali to ne radimo.
Pošto ste mogli da platite zilion funti,
koliko košta ulaz na TED, pretpostavljam da možete da priuštite sebi
da pijete votku narednih šest meseci.
Ne biste završili kao beskućnici.
Ali nećete to uraditi, a razlog
nije to što vas niko ne sprečava
već zato što imate veze i odnose
zbog kojih želite da budete prisutni.
Imate posao koji volite, ljude koje volite.
Imate zdrave odnose.
A centralna stvar zavisnosti,
mislim, i verujem da primeri pokazuju,
je nemogućnost da podnesete da budete prisutni u svom životu.
To ima veoma značajne implikacije.
Najočiglednije su one u Ratu protiv droge.
U Arizoni sam izašao sa grupom žena
koje su naterali da nose majice na kojima piše "Ja sam bila zavisnik od droge"
i izađu u grupi, vezane, i kopaju grobove dok im se javnost ruga
i kada ove žene izađu iz zatvora, imaće krivične dosijee,
što znači da više nikad neće raditi u legalnoj ekonomiji.
Ovo je ekstreman primer, naravno, u slučaju zatvorenika u lancima,
ali skoro svuda u svetu
tretiramo zavisnike na sličan način.
Kažnjavamo ih. Ponižavamo ih. Otvaramo im krivične dosijee.
Sprečavamo njihovo ponovno povezivanje.
Jedan doktor u Kanadi, dr Gabor Mate, neverovatan čovek,
rekao mi je: ako želite da stvorite sistem koji će pogoršati zavisnost,
stvorićete taj sistem.
Ali, postoji jedno mesto gde su rešili da urade potpuno suprotno
i otišao sam tamo da vidim kako to funkcioniše.
Godine 2000, Portugal je imao jedan od najvećih problema s drogom u Evropi.
Jedan procenat populacije je bio zavistan od heroina, što je neverovatno
i svake godine su sve više i više koristili američki način.
Kažnjavali su ljude, žigosali ih i ponižavali sve više
i problem se pogoršavao svake godine.
I jednog dana, premijer i vođa opozicije su se sastali
i rekli: ovako dalje ne možemo
sa zemljom u kojoj imamo sve više zavisnika od heroina.
Hajde da formiramo komisiju od naučnika i doktora
da bismo smislili kako da rešimo problem.
I formirali su komisiju koju je vodio dr Žoao Gulao
da prouče sve ove nove dokaze
i kad su završili, rekli su:
"Dekriminalizujte sve droge od kanabisa do kreka, ali" -
i ovo je ključni sledeći korak -
"uzmite sav novac koji smo koristili da izolujemo zavisnike,
da ih isključimo,
i potrošite ga na njihovo ponovno povezivanje sa društvom."
To nije baš ono kako vidimo lečenje od droge
u SAD i Velikoj Britaniji.
Oni rade rehabilitaciju sa smeštajem,
rade i psihološku terapiju koja ima neku vrednost.
Ali najveća stvar koju su uradili je potpuno suprotna od onog što mi radimo:
obiman program kreiranja poslova za zavisnike
i mikro krediti zavisnicima za pokretanje malih poslova.
Recimo, bili ste automehaničar.
Kad ste spremni, oni odu u radionicu i kažu:
ako zaposlite ovog momka na godinu dana, mi ćemo plaćati polovinu njegove plate.
Cilj je bio da svaki zavisnik u Portugalu
ima nešto zbog čega bi ustao ujutru iz kreveta.
Kad sam otišao i upoznao zavisnike u Portugalu,
rekli su mi da dok su ponovo otkrivali svrhu,
otkrivali su ponovo i veze i odnose s društvom.
Ove godine će biti 15 godina od početka eksperimenta
i rezultati su:
upotreba droge ubrizgavanjem je opala u Portugalu,
prema britanskom kriminološkom časopisu,
za 50 posto.
Predoziranje je u velikoj meri opalo, kao i pojava HIV-a među zavisnicima.
Po svim istraživanjima, zavisnost je značajno opala.
Vidite da je bilo uspešno i po tome što skoro niko u Portugalu
ne želi da se vrati na stari sistem.
To su političke implikacije.
Mislim da postoji sloj implikacija
svih tih istraživanja ispod toga.
Živimo u kulturi gde se ljudi osećaju sve podložnije
svim vrstama zavisnosti, bilo od mobilnih telefona,
od kupovine ili od jela.
Pre nego što su govori počeli - znate to -
rekli su nam da pametni telefoni ne smeju da nam budu uključeni
i mnogi od vas su izgledali
kao zavisnici kojima su rekli da njihov diler neće biti tu
narednih nekoliko sati. (Smeh)
Mnogi od nas se osećaju tako, i možda će zvučati čudno,
govorio sam o tome kako je nepovezanost veliki poketač zavisnosti
i čudno je reći da je u porastu,
jer mislimo da smo najpovezanije društvo koje je ikada postojalo.
Ali sve više mislim da su veze koje imamo,
ili mislimo da imamo, nešto kao parodija na ljudsku povezanost.
Ako imate krizu u životu, primetićete nešto.
Oni koji vas prate na Tviteru neće sesti sa vama.
Neće vam pomoći vaši prijatelji sa Fejsbuka.
To će biti vaši prijatelji od krvi i mesa sa kojima imate dublje
i iznijansirane odnose, licem u lice.
Postoji istraživanje za koje sam saznao od Bila MekKibena, stručnjaka za ekologiju,
koje nam govori mnogo o ovome.
On je posmatrao broj bliskih prijatelja koje prosečan Amerikanac misli
da može da pozove kad je u krizi.
Taj broj je u stalnom padu od pedesetih godina.
Površina prostora u stanu pojedinca
je u stalnom porastu
i mislim da je to metafora
za izbor koji smo napravili kao kultura.
Zamenili smo prijatelje površinom stana, zamenili smo veze stvarima
i rezultat je da smo jedno od najusamljenijih društava ikada.
Brus Aleksander, koji je izveo eksperiment sa pacovima, kaže:
kod zavisnosti stalno govorimo o individualnom oporavku,
i u redu je pričati o tome,
ali treba da govorimo mnogo više o društvenom oporavku.
Nešto se poremetilo kod nas, ne samo kao pojedinaca već kao grupe.
Stvorili smo društvo gde, za mnoge od nas,
život izgleda mnogo više kao izolovani kavez,
a mnogo manje kao "Park za pacove".
Da budem iskren, ja nisam zbog toga ušao u ovo.
Nisam ušao u to da bih otkrio političke i društvene stvari.
Želeo sam da saznam kako da pomognem ljudima koje volim.
I kad sam se vratio s ovog dugog putovanja i naučio sve ovo,
pogledao sam zavisnike u svom životu.
Ako ćemo iskreno, teško je voleti zavisnika
i ima mnogo ljudi koji to znaju u ovoj sali.
Mnogo vremena ste ljuti,
i jedan od razloga zašto je ova debata tako emotivna
je to što prolazi kroz srca svih nas.
Svako jednim delom sebe posmatra zavisnika i misli:
voleo bih kad bi te neko zaustavio.
Uputstva koja nam govore kako da tretiramo zavisnike u svom životu
su tipizirana, ja mislim,
rijaliti emisijom "Intervencija", ako ste gledali.
Mislim da je sve u našim životima definisano rijaliti programom,
ali to je neki drugi TED govor.
Ako ste ikada gledali "Intervenciju",
ideja je prilično jednostavna.
Uzmu zavisnika i sve ljude u njihovom životu, stave ih zajedno,
suoče ih s onim što čine i kažu: ako se ne popraviš,
isključićemo te.
Uzmu vezu zavisnika
i ugroze je, učine je zavisnom
od ponašanja zavisnika.
Počinjem da uviđam zašto taj pristup ne funkcioniše
i mislim da je to skoro kao uvođenje Rata protiv droge
u naše privatne živote.
Pa sam razmišljao: kako bih mogao da budem Portugalac?
Ono što sam pokušao da uradim sada i što radim stalno,
i mogu vam reći da je lako,
je da kažem zavisnicima oko sebe
da želim da produbim vezu s njima,
da im kažem: volim te bilo da uzimaš drogu ili ne.
Volim te bez obzira u kom si stanju
i ako sam ti potreban, doći ću i sešću s tobom
jer te volim i ne želim da budeš sam
ili da se osećaš sam.
Mislim da srž ove poruke -
nisi sam, volimo te -
mora biti na svakom nivou naše reakcije na zavisnike,
društveno, politički i pojedinačno.
Sto godina unazad, pevali smo ratne pesme o zavisnicima.
Mislim da je trebalo da im pevamo ljubavne pesme,
jer suprotnost zavisnosti nije treznost.
Suprotnost zavisnosti je povezanost.
Hvala vam.
(Aplauz)