A tradícionális japán kultúra számos részét,
mint például a konyháját
és a harcművészetét
világszerte ismerik.
A kabuki klasszikus színházi előadás,
ami lehet, hogy a nyugatiak számára kevésbé érthető,
de 400 éven keresztül
egészen napjainkig sikerült fenntartania befolyását és népszerűségét.
Maga a kabuki szó
a japán kabuku igéből származik,
ami azt jelenti, hogy kilóg a sorból, szokatlan.
Eredete a 17-ik századi Kiotóra nyúlik vissza,
ahol egy szentélyben dolgozó, Izumo no Okuni nevű nő
a város Kamo nevű kiszáradt folyómedrét használta színpadként,
hogy előadhassa nem mindennapi táncát a járókelőknek,
akik a buddhista imádságok merész kifigurázását
szórakoztatónak és elbűvölőnek találták.
Ezután más társulatok is kezdtek előadni
ugyanebben a stílusban,
így a kabuki történelmet írt,
mint Japán első olyan dramatikus előadási formája,
ami a köznépnek szól.
Azzal, hogy a sminkre, avagy a „keshou”-ra,
és arckifejezésekre alapul maszkok helyett,
illetve, hogy történelmi eseményekre
és a mindennapi életre fókuszál a népmesék helyett,
a kabuki elkülönül
a felsőbb rétegnek szóló táncos színházi formától,
avagy a nó-tól,
és kivételes kritikáját adja
az Edo-korszak társadalmának.
Eleinte a táncot kizárólag nők adták elő,
ezt „onna-kabuki”-nak nevezték.
Nem sokkal később ez csoportos előadássá fejlődött,
és a teaházak rendszeres műsorává vált,
amely az összes társadalmi rétegből vonzott látogatókat.
Ekkor már az onna-kabuki előadások gyakran váltak erkölcstelenné,
mivel a gésák
énekes és táncos tudásuk bemutatása mellett
testükre is kezdték felhívnia a figyelmét potenciális klienseiknek.
A konzervatív Tokugava sógunátus
1629-ben betiltotta,
ami a „wakashu-kabuki” megjelenéséhez vezetett,
amely fiatal fiúkat szerepeltetett.
Amikor hasonló okok miatt ezt is betiltották,
ezt leváltotta a „yaro-kabuki”,
amelyben férfiak szerepeltek,
akik aprólékosan kidolgozott jelmezeket és sminket viseltek
amikor női szerepeket,
avagy „onnagata” -t kellett eljátszanak.
A kormány kísérletei a kabuki szabályozására
nem értek véget a nemre
és korra vonatkozó tiltásoknál.
A Tokugavák katonai kormányzatát,
vagyis a Bakufut,
konfuciánus elvek vezérelték,
és gyakran tett előírásokat
a jelmezek anyagára,
a színpadi fegyverkellékekre,
és a darab témájára vonatkozóan.
Ugyanakkor
a bunraku, a bábművészeti színház
e sajátos, igényes formája
szoros kapcsolatba került a kabukival, és nagy hatással volt rá.
Ennek a befolyásnak köszönhetően
az egykori spontán, egyfelvonásos táncelőadás
kidolgozott, ötfelvonásos előadássá fejlődött,
amely gyakran épült konfuciánus filozófiai alapokra.
1868 előtt, mielőtt a Tokugava-sógunátus elbukott volona,
és restaurálták a Meiji császári hatalmat,
Japán más országoktól elzárkózva,
azaz „sakoku” - ban élt.
Így a kabuki fejlődését
nagyrészt belföldi befolyások formálták.
De még e korszak előtt
európai művészek, mint például Claude Monet,
kezdtek érdeklődni
és ihletet meríteni a japán művészetből,
például fanyomataikból,
valamint színházi előadásaikból.
1868 után mások, például Vincent van Gogh
vagy a zeneszerző Claude Debussy
kezdtek kabuki-elemeket használni a műveikben.
Ugyanakkor maga a kabuki
nagyon sok változtatáson, kísérletezgetésen ment át,
hogy megfeleljen a modern kor elvárásainak.
Más tradicionális művészi formákhoz hasonlóan
a kabuki népszerűsége hanyatlásnak indult
a II. világháború kitörésekor.
De az olyan művészek újításai,
mint Tetsuji Takechi
rövidesen újjáélesztették.
A kabuki
népszerű szórakoztatási formává vált
a Japánban állomásozó amerikai seregek számára,
annak ellenére, hogy kezdetben az Egyesült Államok
tiltotta őket a japán tradícióktól.
A kabuki a mai napig működik,
mint Japán gazdag kulturális örökségének szerves része,
kiterjesztve befolyását a színpadon kívül
a televízióra,
a mozifilmekre,
és az animékra.
Ennek az Okuni által bevezetett művészeti formának
továbbra is sikerül elbűvőlnie közönségét
a színészek profi sminkjével,
extravagáns és finoman hímzett jelmezeivel,
valamint a színpadi történeteinek
félreérthetetlen melodrámájával.