V roku 1976 vedec Edward Jenner
vpichol materiál z vírusu kravských kiahní 8-ročnému chlapcovi,
tušil, že to zabezpečí potrebnú ochranu
pred smrteľnými epidémiami vírusu kiahní a zachráni tým mnoho ľudí.
Bol to úspech.
Tento chlapec dostal očkovanie proti chorobe
a tak vznikla prvá vakcína.
Ale prečo fungovala?
Ak chceme pochopiť fungovanie vakcín,
potrebujeme najprv vedieť, ako nás imunitný systém chráni
pred nákazlivými chorobami.
Keď nás napadnú cudzie mikróby,
imunitný systém spustí sériu reakcií
v snahe identifikovať mikróby a odstrániť ich z nášho tela.
Dôkazmi, že táto reakcia imunitného systému funguje,
sú kašeľ, kýchanie, zápal a horúčka,
ktoré sa snažia zachytiť, odpudiť a vyhnať z tela hrozby, ako sú baktérie.
Tieto vrodené reakcie imunitného systému tiež spúšťajú našu druhú obrannú líniu
nazývanú adaptívna imunita.
Špeciálne bunky, B- a T-bunky, sú nasadené na boj s mikróbmi,
zbierajú o nich informácie,
čím vytvárajú pamäť o podobe votrelcov
a najlepšom spôsobe boja proti nim.
Toto know-how sa zíde,
keď telo znovu napadne ten istý patogén.
Napriek tejto múdrej reakcii však riziko stále existuje.
Telo potrebuje čas, aby sa naučilo, ako reagovať na patogény
a vybudovať si tento systém obrany.
A aj vtedy platí,
že ak je telo prislabé alebo primladé na obranu pred útokmi,
môže čeliť veľmi vážnym rizikám, ak je patogén agresívny.
Ale čo ak by sme vedeli pripraviť reakciu imunity tela
ešte predtým, ako niekto ochorie?
A práve na to sú vakcíny.
Využitím rovnakých princípov aké telo používa na svoju obranu,
vedci používajú vakcíny na spustenie adaptívneho imunitného systému tela
a to bez toho, aby ľudí vystavili chorobe v jej plnej sile.
Vďaka tomu máme mnoho vakcín a každá z nich je jedinečná,
lebo ich existuje mnoho rôznych typov.
Máme napríklad živé oslabené vakcíny.
Tvorí ich samotný patogén, ale v omnoho slabšej a krotkejšej verzii.
Ďalej máme neživé vakcíny, v ktorých sú patogény už mŕtve.
Zoslabenie a deaktivácia v oboch typoch vakcín zabezpečí,
že sa z patogénov nevyvinie samotná choroba.
Ale ako v prípade choroby, aj teraz spustia imunitnú reakciu,
čím učia telo rozpoznať útok tak,
že vopred vytvoria profil patogénov.
Nevýhodou je, že živé oslabené vakcíny je niekedy náročné vyrobiť,
a pretože sú živé a pomerne silné,
nemôžu ich dostať ľudia so slabšou imunitou,
a na druhej strane neživé vakcíny nevytvoria dlhodobú imunitu.
Ďalším typom sú rekombinantné vakcíny.
Vyrábajú sa z jednej časti patogénu, ktorá sa nazýva antigén,
čo je zložka spúšťajúca imunitnú reakciu.
Ďalším izolovaním špecifických zložiek antigénov,
ako sú proteíny alebo polysacharidy,
dokážu tieto vakcíny okamžite vyvolať špecifické reakcie.
Vedci momentálne pracujú na úplne novom rade vakcín,
ktoré sa nazývajú DNA vakcíny.
Tento druh vakcíny izoluje gény tvoriace konkrétne antigény,
ktoré telo potrebuje na vyvolanie reakcie na konkrétne patogény.
Keď sa tieto gény vpichnú do tela,
dávajú bunkám v tele pokyn na tvorbu antigénov.
To vyvolá silnejšiu imunitnú reakciu
a pripraví telo na akékoľvek budúce hrozby,
a keďže vakcína obsahuje špecifický genetický materiál,
neobsahuje iné časti patogénu,
ktoré by sa mohli rozvinúť do choroby a ohroziť pacienta.
Ak budú tieto vakcíny úspešné,
možno vytvoríme efektívnejšie spôsoby liečby
invazívnych patogénov, a to už v nasledujúcich rokoch.
Tak ako úžasný objav Edwarda Jennera
pred rokmi popchol modernú medicínu vpred,
tak ďalším vyvíjaním vakcín
by sme snáď raz mohli liečiť choroby ako HIV,
malária
alebo ebola.