התמונה הזו של האיש הווטרובי,
שנלקחה מרשימותיו של לאונרדו,
הפכה לאחד הסמלים הכי מוכרים
של הרנסנס.
אבל למה?
זה ציור פשוט של עט ודיו, נכון?
טעות!
בואו נתחיל לענות על השאלה הזו
עם שאלה במתמטיקה.
אני יודע איך לחשב את השטח של העיגול.
אני לוקח את הערך של פיי
ומכפיל אותו ברדיוס בריבוע.
אני גם יודע איך לקחת את השטח של הריבוע.
אני מכפיל את הבסיס בעצמו.
אבל איך אני לוקח את שטח העיגול
ויוצר ריבוע באותו שטח?
זו בעיה שנראת לרוב "ריבוע העיגול"
שהוצעה לראשונה בעולם העתיק.
וכמו הרבה רעיונות של העולם העתיק,
הוא קיבל חיים חדשים במהלך הרנסנס.
מסתבר,
שהבעיה הזו היא בלתי ניתנת לפיתרון
בגלל האופי של פיי,
אבל זה סיפור אחר.
האיור של לאונרדו,
שהושפע מכתבים
של הארכיטקט הרומאי, וויטרוביוס,
שם אדם ממש במרכז
של עיגול וריבוע.
וויטרוביוס טען שהטבור
הוא מרכז הגוף האנושי
ושאם לוקחים מחוגה
ושמים אותה על נקודה קבועה על הטבור,
אפשר לצייר מעגל מושלם סביב הגוף.
בנוסף, וויטרוביוס הכיר בעובדה
שמפתח הידים והגובה
הם כמעט זהים בגוף האדם,
לכן זה שם את הגוף בדיוק בתוך ריבוע גם כן.
לאונרדו השתמש ברעיונות של וויטרוביוס
כדי לפתור את בעיית ריבוע העיגול באופן מטאפורי
על ידי שימוש באנושות כשטח של שתי הצורות.
לאונרדו לא חשב על וויטרוביוס עם זאת.
היתה תנועה אינטלקטואלית
באיטליה באותו זמן
שנקראה נאופלטוניזם.
התנועה הזו לקחה רעיון ישן
מהמאה הרביעית שפותחה על ידי אפלטון ואריסטו,
שנקרא "השרשרת הגדולה של הקיום".
האמונה הזו טוענת שהיקום הוא היררכיה
שדומה לשרשרת,
והשרשרת הזו מתחילה למעלה עם האלים,
אז ממשיכה למטה דרך המלאכים,
פלנטות,
כוכבים,
וכל צורות החיים
לפני שמסתיימת עם השדים והשטן.
בראשית התנועה הפילוסופית,
חשבו שהמיקום של האנושות בשרשרת
היה בדיוק במרכז.
מפני שלאנשים יש גוף חי
שמתלווה אליו נשמה בת אלמוות,
אנחנו מחלקים את היקום יפה באמצע.
סביב הזמן שלאונרדו צייר
את האיש הוויטרובי, עם זאת,
לנאופלטוני בשם פיקו דלה מירנדולה
היה רעיון אחר.
הוא הוציא את המין האנושי מהשרשרת
וטען שלאנשים יש יכולת יחודית
לקחת כל מיקום שהם רוצים.
פיקו טען שאלוהים רצה
בישות שיכולה להבין
את היופי והמורכבות את היקום שהוא יצר.
זה הוביל ליצירה של האנושות,
שאותה הוא שם במרכז היקום
עם היכולת לקחת כל צורה שתרצה.
האנושות, לפי פיקו,
יכולה לזחול במורד השרשרת ולהתנהג כמו חיה
או לטפס במעלה השרשרת ולהתנהג כמו אל,
זה הבחירה שלנו.
במבט לאחור על האיור,
אנחנו יכולים לראות שעל ידי שינוי המיקום של האדם,
הוא יכול למלא את השטחים הריקים
של העיגול והריבוע.
אם גאומטריה היא השפה שהיקום כתוב בה,
אז נראה שהאיור אומר
שאנחנו יכולים להתקיים בתוך כל היסודות שבו.
האנושות יכולה למלא כל צורה
שהיא רוצה גאומטרית
ופילוסופית גם כן.
באיור היחיד הזה,
לאונרדו היה יכול לשלב
את המתמטיקה,
הדת,
הפילוסופיה,
הארכיטקטורה,
והיכולת האומנותית של דורו.
אין פלא שהוא הפך לכזה איקון
לכל התקופה.