Nasukani ste hiljadama kilometara daleko od kuće
bez novca ili imovine.
Slična neprilika bi mnoge učinila očajnim i zbog nje bi proklinjali užasnu sudbinu.
Ali za Zenona kiparskog, to je postalo temelj njegovog života i zaveštanja.
Nekada imućni trgovac je sve izgubio kada je doživeo brodolom u Atini
oko 300 p.n.e.
Kako nije imao pametnijeg posla, odlutao je u knjižaru,
postao zaintrigiran čitanjem o Sokratu
i zaputio se da traga i izučava kod čuvenih gradskih filozofa.
Kada je Zenon počeo da podučava sopstvene đake,
stvorio je filozofiju poznatu kao stoicizam,
čija su učenja o vrlini, toleranciji i samokontroli
inspirisala generacije mislilaca i vođa.
Naziv stoicizam potiče od Stoa Poikile,
dekorisanih javnih kolonada
gde su se Zenon i njegovi učenici okupljali radi rasprava.
Danas, kolokvijalno upotrebljavamo reč stoik
podrazumevajući nekoga ko ostaje smiren pod pritiskom
i ko izbegava ekstremne emocije.
Međutim, iako ovo obuhvata važne aspekte stoicizma,
prvobitna filozofija je bila više od pukog stava.
Stoici su verovali da se sve oko nas
odvija prema mreži uzroka i posledica,
što dovodi do racionalno struktuiranog univerzuma
koga su nazivali logosom.
I, iako možda nemamo uvek kontrolu nad događajima koji utiču na nas,
možemo da imamo kontrolu nad time kako pristupamo stvarima.
Umesto zamišljanja idealnog društva,
stoik pokušava da se bavi svetom kakav jeste,
dok traga za samounapređenjem kroz četiri glavne vrline:
praktičnu mudrost,
mogućnost snalaženja u složenim situacijama
na logičan, informisan i smiren način;
umerenost,
vežbanje samoobuzdavanja i skromnosti u svim aspektima života;
pravednost,
tretiranje drugih pošteno čak i kada su zgrešili;
i hrabrost,
ne samo u izvanrednim okolnostima,
već i tokom suočavanja sa svakidašnjim izazovima s jasnoćom i integritetom.
Kako je napisao Seneka, jedan od najčuvenijih rimskih stoika:
"Ponekad je i samo postojanje čin hrabrosti."
Ali, iako se stoicizam usredsređuje na lični napredak,
ne radi se o filozofiji samoobuzetosti.
U vreme kada su rimski zakoni smatrali robove vlasništvom,
Seneka je pozivao da se humano odnose prema njima
i naglašavao je da svi delimo istu temeljnu čovečnost.
Stoicizam takođe ne ohrabruje pasivnost.
Zamisao je da samo oni ljudi koji su ovladali
vrlinom i samokontrolom u sebi samima mogu da donesu pozitivne promene u drugima.
Jedan od najčuvenijih pisaca stoika je bio i jedan od najvećih rimskih careva.
Tokom 19 godina vladavine,
stoicizam je pružio Marku Aureliju
odlučnost da vodi Carstvo kroz dva velika rata,
dok se borio sa gubitkom velikog broja sopstvene dece.
Vekovima kasnije, Markovi dnevnici će da vode i budu uteha Nelsonu Mandeli
tokom njegovog 27-ogodišnjeg utamničenja
tokom njegove borbe za rasnu jednakost u Južnoj Africi.
Nakon izlaska na slobodu i kasnije pobede, Mandela se zalagao za mir i pomirenost,
verujući da iako se nepravde iz prošlosti ne mogu promeniti,
njegovi ljudi mogu da im se suprotstave u sadašnjosti
i da teže izgradnji bolje, pravednije budućnosti.
Stoicizam je nekoliko vekova bio aktivna škola filozofije
u Grčkoj i Rimu.
Nestala je kao formalna institucija,
ali je njen uticaj opstao do danas.
Hrišćanski teolozi, poput Tome Akvinskog,
divili su se stoicizmu i usvojili su njegovu usredsređenost na vrline,
a postoje paralele između stoičke ataraksije, to jest spokoja uma,
i budističkog koncepta nirvane.
Jedan naročito uticajan stoik je bio filozof Epiktet
koji je napisao da patnja potiče
ne iz događaja iz naših života, već iz naših sudova o njima.
Ovo je imalo snažan odjek na savremenu psihologiju
i pokret samopomoći.
Na primer, racionalno emotivna bihevioralna terapija
se usredsređuje na menjanje samoporažavajućih stavova
koje ljudi formiraju o svojim životnim okolnostima.
Imamo takođe logoterapiju Viktora Frankla.
Potkrepljena Franklovim iskustvom zatvorenika u koncentracionom logoru,
logoterapija se zasniva na principu stoika
da možemo da upregnemo našu snagu volje kako bismo ispunili život smislom,
čak i u najbeznadežnijim situacijama.