Яка найбільша загроза для здоров'я американців?
Рак? Серцеві напади? Діабет?
Насправді жодна з них.
Це хвороба Альцгеймера.
Кожні 67 секунд
комусь в Сполучених Штатах діагностують хворобу Альцгеймера.
До 2015 року, коли кількість пацієнтів з хворобою Альцгеймера збільшиться втричі,
догляд за ними, а також за рештою старих людей,
стане величезною соціальною проблемою.
Моя сім'я випробувала на собі
складнощі догляду за пацієнтом з хворобою Альцгеймера.
Я виріс в сім'ї, де разом жило три покоління,
завжди був дуже близьким з моїм дідом.
Коли мені було 4 роки,
мій дідусь прогулювався зі мною в парку в Японії
і раптом він заблукав.
Це був один з найстрашніших моментів, які я переживав в своєму житті,
і це було також першим випадком, який дав мені зрозуміти,
що у мого дідуся була хвороба Альцгеймера.
За останні 12 років його стан все гіршав і гіршав,
а його блукання, серед усього іншого, завдавали моїй сім'ї чимало хвилювань.
Моя тітка, яка була його основною доглядальницею,
намагалася не засинати вночі, щоб слідкувати за ним,
і навіть тоді вона часто не бачила, як він покидав ліжко.
Я став по-справжньому непокоїтися про стан здоров'я моєї тітки,
а також про безпеку мого діда.
Я активно шукав розв'язку проблеми, який міг би допомогти моєму дідусеві,
але не міг знайти.
Потім одного вечора, близько двох років тому,
приглядаючи за дідом, я побачив, як він встає з ліжка.
В момент, коли його нога торкнулася підлоги,
я подумав: чому б мені не поставити датчик тиску йому на п'ятку?
Після того, як він ступав з ліжка на підлогу,
датчик тиску виявляв би збільшення тиску, викликане вагою тіла,
а потім передавав би звуковий сигнал через бездротовий зв'язок на смартфон.
Таким чином, моя тітка спала б набагато краще вночі,
взайве не турбуючись про мандри мого діда.
Тепер я хотів би продемонструвати вам цю шкарпетку.
Можна, будь ласка, модель зі шкарпеткою на сцену?
Чудово.
Тому, як тільки пацієнт ступає на підлогу -
(Звуковий сигнал) -
на смартфон доглядальника відправляється повідомлення.
Дякую. (Оплески)
Дякую моделі.
Це малюнок мого попереднього проекту.
Моє бажання створити пристрій на основі датчика,
можливо, випливає з моєї одвічної любові до датчиків і технологій.
Коли мені було шість років,
немолодий друг нашої сім'ї впав у ванній кімнаті
і отримав серйозні травми.
Я занепокоївся про своїх бабусь і дідусів
і вирішив винайти інтелектуальну систему для ванни.
Датчики руху були встановлені всередині плитки підлоги у ванній кімнаті,
щоб виявити падіння літніх людей у ванній кімнаті.
Так як мені в той час було тільки шість років,
і я ходив в дитячий садок,
у мене не було необхідних ресурсів й інструментів для реалізації своєї ідеї.
Але тим не менш, мій досвід дослідження
дійсно вселив у мене тверде бажання використовувати датчики, щоб допомогти літнім людям.
Я дійсно вважаю, що датчики можуть покращити якість життя літніх людей.
Обміркувавши свій план, я зрозумів, що я зіткнувся з трьома основними проблемами:
По-перше, створення датчика;
по-друге, розробка схеми;
і по-третє, написання додатків.
Це змусило мене зрозуміти, що мій проект насправді набагато складніше реалізувати,
ніж я спочатку собі думав.
Для початку я повинен був створити переносний датчик, досить тонкий і гнучкий,
щоб його було зручно носити на підошві пацієнта.
Після тривалих досліджень і тестування різних матеріалів, як-от гуми,
яка, як я зрозумів, була надто товстою, щоб прилягати до стопи,
я вирішив надрукувати датчик-плівку
з електропровідними частинками чорнил, чутливих до тиску.
Після того, як застосовується тиск, зв'язок між частинками зростає.
Таким чином, я міг спроектувати схему, яка вимірювала б тиск,
вимірюючи електричний опір.
Далі мені довелося проектувати безпровідну схему, придатну для шкарпетки,
але бездротове передавання сигналу споживає багато енергії
і вимагає важких, громіздких батарей.
На щастя, я дізнався про технології Bluetooth з низькою енергоємністю,
яка споживає дуже мало енергії і може працювати від батарейки завбільшки з монету.
Це запобігало виходу системи з ладу посеред ночі.
Нарешті, я повинен був написати додаток для смартфона, який би, по суті,
перетворив смартфон доглядальника на віддалений монітор.
Для цього мені довелося поглибити свої знання мов програмування Java і XCode,
а також навчитися писати програми для пристроїв Bluetooth з низьким енергоспоживанням,
переглядаючи відео на YouTube і читаючи різні підручники.
Об'єднавши ці складові, я зміг успішно створити два прототипи:
один, в якому датчик вбудований в шкарпетку,
і другий - приєднувальний збірний датчик,
який можна приєднати до будь-чого,
що торкається стопи пацієнта.
Майже рік я перевіряв пристрій на моєму дідусеві,
і частка успішних спроб
у понад 900 випадках його блукань дорівнює 100%.
Торік улітку я зміг провести бета-тестування мого пристрою
в кількох установах по догляду в Каліфорнії.
Зараз я обробляю дані,
щоб удосконалити пристрій і просувати його на ринку.
Тестуючи пристрій на декількох пацієнтах,
я зрозумів, що мені потрібно вигадувати рішення
для людей, які не хочуть спати в шкарпетках.
Дані з датчика, зібрані з величезної кількості пацієнтів,
можуть бути корисними, щоб покращити догляд за пацієнтами,
а також, можливо, вилікувати захворювання.
Наприклад, в цей час я вивчаю
взаємозв'язок між частотою нічних блукань пацієнта
і його або її повсякденною діяльністю і дієтою.
Я ніколи не забуду ту мить, коли мій пристрій вперше зловив
блукання мого діда, коли він встав з ліжка вночі.
У той момент я був дійсно вражений силою технології,
здатною змінити життя на краще.
Люди, які живуть в щасті і здоров'ї, -
ось яким я хочу бачити світ.
Дуже дякую.
(Оплески)