Šta je najveća pretnja po zdravlje Amerikanaca?
Rak? Srčani udar? Dijabetes?
Odgovor je - ništa od navedenog.
To je Alchajmerova bolest.
Na svakih 67 sekundi,
nekome u SAD se dijagnostikuje Alchajmerova bolest.
Kako će se broj pacijenata sa Alchajmerom utrostručiti do kraja 2050,
briga o njima, kao i o najstarijim članovima populacije,
postaće ogroman društveni izazov.
Moja porodica je iskusila iz prve ruke,
poteškoće u nezi pacijenta sa Alchajmerom.
Odrastajući u porodici sa tri generacije,
oduvek sam bio veoma blizak sa svojim dedom.
Kada sam imao četiri godine,
moj deda i ja smo šetali parkom u Japanu
i on se iznenada izgubio.
To je bio jedan od najstrašnijih trenutaka u mom životu,
ali i prvi slučaj koji nas je uputio na to
da moj deda ima Alchajmerovu bolest.
U poslednjih 12 godina, njegovo stanje se sve više pogoršavalo,
i njegova lutanja su donela puno stresa mojoj porodici.
Moja tetka, kao prvi staratelj,
borila se da ostane budna tokom noći da bi pazila na njega,
ali i tada često nije uspevala da ga primeti kako odlazi.
Postao sam veoma zabrinut za zdravlje svoje tetke,
kao i za bezbednost svoga dede.
Svuda sam tražio rešenje koje bi rešilo probleme moje porodice,
ali nisam ništa našao.
Onda, jedne noći, pre oko dve godine,
pazio sam na svog dedu i video ga kako ustaje iz kreveta.
U trenutku dok je spuštao nogu na pod,
pomislio sam, zašto ne bih stavio senzor pritiska na njegovu petu?
Istog trenutka po ustajanju iz kreveta
senzor bi detektovao povećanje pritiska uzrokovano težinom tela
i potom bežično poslao zvučni signal do telefona staratelja.
Tako bi moja tetka mogla mnogo bolje da spava noću
bez brige da će moj deka odlutati.
Sada bih voleo da izvršim demonstraciju ove čarape.
Da li model za čarapu može da dođe na pozornicu?
Sjajno.
Kada pacijent zgazi na pod -
(Zvuk zvona) -
šalje se alarm na telefon staratelja.
Hvala. (Aplauz)
Hvala, modelu za čarapu.
Ovo je skica mog preliminarnog dizajna.
Moja želja da stvaram tehnologiju na bazi senzora
ima korene u mojoj večitoj ljubavi prema senzorima i tehnologiji.
Kada sam imao šest godina,
stariji porodični prijatelj je pao u kupatilu
i pretrpeo ozbiljne povrede.
Zabrinuo sam se za svoju baku i deku,
i odlučio da izmislim pametan sistem u kupatilu.
Senzor pokreta bi bio instaliran unutar pločica na podu kupatila
da bi detektovao pad starijih pacijenata, u svakom trenutku.
Pošto sam tada imao samo šest godina,
i još uvek sam bio u obdaništu,
nisam imao potrebna sredstva i alate da bih moju ideju preveo u stvarnost,
ali pored toga, moje istraživačko iskustvo
usadilo je čvrstu želju za korišćenje senzora za pomoć starijim ljudima.
Zaista verujem da senzori mogu poboljšati kvalitet života starijih ljudi.
Izloživši svoj plan, shvatio sam da se suočavam sa tri glavna izazova:
prvo, pravljenje senzora,
drugo, kreiranje strujnog kola,
treće, kodiranje aplikacije.
Shvatio sam da je moj projekat mnogo teže realizovati,
nego što sam mislio u početku.
Prvo, morao sam da napravim nosiv senzor, dovoljno tanak i fleksibilan
da bi se komotno nosio na peti pacijenta.
Posle obimnog istraživanja i testiranja raznih materijala, poput gume,
koja je suviše debela da bi mogla sa lakoćom da se nosi na stopalu,
odlučio sam da štampam filmski senzor
sa česticama mastila, električno provodljivim i osetljivim na pritisak.
Kada se nanese pritisak, veza između čestica se povećava.
Tako, mogao sam da kreiram kolo koje bi merilo pritisak
mereći električni otpor.
Sledeće, morao sam da napravim nosivo bežično strujno kolo
ali bežično emitovanje signala troši dosta energije
i zahteva teške, glomazne baterije.
Srećom, saznao sam o niskoenergetskoj tehnologiji Blututa,
koja troši malo energije i može raditi sa baterijom veličine novčića.
To sprečava sistem da prestane da radi usred noći.
Na kraju, morao sam da kodiram aplikaciju koja bi u osnovi transformisala
telefon staratelja u udaljen monitor.
Za ovo sam morao da proširim znanje kodiranja sa Javom i XCode-om
i morao sam da naučim kodiranje Blutut niskoenergetskih uređaja,
gledajući tutorijale na Jutjubu i čitajući razne knjige.
Integrisanjem ovih komponenata, napravio sam dva uspešna prototipa,
jedan u kojem je senzor ugrađen unutar čarape,
i drugi koji je skupina senzora
koji mogu biti pridodati bilo gde postoji kontakt
sa donjim delom stopala pacijenta.
Testiram uređaj na svom dedi već godinu dana,
i uređaj ima stopu uspešnosti od 100%
u detektovanju preko 900 slučajeva njegovih lutanja.
Prošlog leta sam vršio beta testiranje svog uređaja
u nekoliko domova za brigu u Kaliforniji
i trenutno obrađujem podatke
za poboljšanje uređaja u tržišni proizvod.
Testiranjem uređaja na dosta pacijenata
shvatio sam da treba da napravim opciju
za ljude koji nisu želeli da nose čarape tokom spavanja.
Tako da podaci sa senzora sa velikog broja pacijenata
mogu biti od koristi u poboljšanju nege pacijenata
i možda dovesti do pronalaska leka.
Na primer, trenutno istražujem
vezu između učestalosti noćnih lutanja pacijenata
i njihovih dnevnih aktivnosti ili ishrane.
Nikada neću zaboraviti trenutak kada je moj uređaj prvi put registrovao
noćna lutanja mog dede.
Tog trenutka sam bio zaista očaran mogućnostima tehnologije
da nam promeni život nabolje.
Ljudi koji žive srećno i zdravo -
to je svet kakav ja zamišljam.
Hvala vam puno.
(Aplauz)