Mă ocup cu studierea zvonurilor.
Nu bârfe din tabloide
sau zvonuri ce provoacă căderea piețelor de capital
sau creșterea lor,
ci cu genul de zvonuri care ne afectează sănătatea noastră
și a întregii omeniri.
Cum ar fi că dacă mănânci mult usturoi
sau bei multă apă,
vei fi protejat de coronavirus;
bine-ar fi să fie așa!
Zvonurile au o reputație proastă.
Sunt privite ca minciuni,
ca fiind greșite
sau ca „un simplu zvon”.
Însă am studiat zvonurile ani de zile,
și un lucru pe care l-am învățat e că toate au o poveste,
de cele mai multe ori una importantă.
Unul dintre zvonurile cele mai circulate și alarmante pe care le-am investigat
a apărut în nordul Nigeriei.
Lucram în cadrul UNICEF, la Programul Internațional de Imunizare.
Și nu zvonurile mi s-au părut alarmante,
ci impactul lor la nivel global.
Zvonurile împrăștiau bănuiala
că vaccinul polio e de fapt un contraceptiv.
Controla creșterea populației
și ar putea cauza chiar SIDA.
Poate chiar CIA îi spionează și îi contabilizează.
Altfel de ce ar veni cineva să le bată întruna la ușă,
cu același vaccin pentru polio?
Când copiii mureau de rujeolă,
n-a venit nimeni cu un vaccin pentru asta.
Asta nu era despre cine are dreptate.
Era vorba despre încredere.
Era vorba despre pierderea încrederii.
De unde atâta neîncredere?
De fapt, nu mamele erau acelea care nu aveau încredere.
Era vorba de liderii locali,
liderii religioși,
liderii politici locali.
Guvernatorul statului Kano
a decis să boicoteze
întregul efort de eradicare a poliomielitei în acel stat,
pe o perioadă de 11 luni.
De unde această lipsă de încredere?
Ei bine, se întâmpla în 2003.
La doi ani de la evenimentele din 11 septembrie.
Și erau convinși că Occidentul,
și în special Statele Unite
sunt în război cu musulmanii.
Și știau că Occidentul,
și în special Statele Unite,
sunt un mare susținător
și finanțator
al inițiativei mondiale de eradicare a poliomielitei.
Aveau raționamentele lor.
Lipsa de încredere,
împreună cu unul, două zvonuri,
au costat programul de eradicare a poliomielitei 500 de milioane de dolari
ca să o ia de la zero
și să recupereze progresul pierdut în acele 11 luni
și mai mult de atât.
Tulpina nigeriană a virusului de polio s-a răspândit în peste 20 de țări,
ajungând până în Indonezia.
Acesta e costul unui zvon.
Cazul Nigeria a fost unul dintre multele episoade investigate
cât am lucrat la UNICEF
și am dobândit numele de „Director al Departamentului de Pompieri UNICEF”.
(Râsete)
În acel moment mi-am dat seama că niciodată n-am avut timp suficient.
Eram prea ocupată să sting focurile și n-am avut timp să înțeleg
ce era la baza nu doar a acelor episoade specifice,
ci de ce se întâmpla asta la nivel global.
Am părăsit UNICEF și m-am întors la cercetare,
cercetare aplicată,
și în 2010 am înființat Vaccine Confidence Project
la Școala de Igienă și Medicină Tropicală din Londra.
Am convocat antropologi, epidemiologi,
psihologi,
specialiști în media digitală
și modele matematice.
Scopul nostru
era să investigăm zvonurile din trecut
și impactul lor,
pornind de la primele semnale,
factorii care le-au amplificat,
impactul pe care l-au avut
și cum s-au răspândit,
pentru a putea înțelege ce ar trebui să analizăm
ca să ajutăm guvernele
și programele de vaccinare să fie mai atente și mai receptive
la primele semnale ale acestor probleme.
Era un sistem de avertizare.
În 2015, am elaborat un indice de încredere în vaccinuri.
E un studiu care investighează în ce măsură cred sau nu oamenii
că vaccinurile sunt importante,
sigure, eficiente,
că funcționează
și că sunt compatibile cu convingerile religioase ale persoanei.
Am făcut acest studiu pe sute de mii de oameni în întreaga lume,
încercând să ne dăm seama de încrederea și convingerea oamenilor,
dar mai ales să ne dăm seama când scade sau crește această încredere,
deoarece voiam să vedem când începe să scadă,
ca să intervenim imediat,
înainte să izbucnească o criză ca cea din Nigeria.
De asemenea, am început o monitorizare globală a mass-mediei 24h/7,
în mai multe limbi,
urmărind discuțiile despre vaccinuri,
încercând să înțelegem din timp îngrijorările și schimbările de atitudine
cărora să le acordăm atenție.
Am creat un ecosistem din diferite tipuri de informații,
pentru a încerca să înțelegem
cum gândesc oamenii și cum ne putem implica.
Suntem atenți la primele semnale.
Când depistăm unul,
avem o rețea de colaboratori în mai multe țări,
care cunosc mai bine acea zonă
ca să înțeleagă
dacă e o dezinformare
sau orice altceva despre care ar trebui să știm.
În Londra avem o imagine mai amplă.
Urmărim o mulțime de zvonuri care nu se răspândesc doar local,
ci trec dintr-o țară în alta.
Le-am observat cum ajung din Japonia în Columbia,
trecând prin Europa și prin jur.
Se deplasează.
Trăim într-un mediu hiperconectat.
Am descoperit lucruri impresionante
și am învățat multe în ultimii zece ani,
anul acesta împlinim zece ani,
problema zvonurilor nu e așa recentă...
Iar unul dintre lucrurile învățate
e legat de monitorizarea globală:
Europa e cea mai neîncrezătoare regiune din lume.
De fapt, Franța e campioană.
(Râsete)
De departe.
Și o mare parte din aceste zvonuri s-au răspândit în alte părți ale lumii.
Dar încercăm să vedem ce se întâmplă în Europa.
De ce Europa?
Credeam că în Statele Unite
sunt cei mai mulți sceptici,
dar se pare că m-am înșelat.
Un coleg cu care lucrăm și care e analist politic,
Jon Kennedy,
a cules informații din 28 de țări europene
și le-a analizat
în corelație cu sondajele politice de opinie.
Ce a descoperit?
A descoperit că persoanele care votează pentru un partid populist
sunt cele care nu cred
că vaccinurile sunt importante, sigure sau eficiente.
Ce am învățat de aici?
Vaccinurile nu pot scăpa de agitația politică și socială
din jurul lor.
Cercetătorii nu erau pregătiți pentru acest tumult de îndoială,
suspiciune și neîncredere.
De ce sunt vaccinurile primite cu atâta împotrivire?
Am identificat o serie de factori,
dintre care primul
e că sunt foarte mediatizate de guvern,
care impune, reglementează și de multe ori recomandă vaccinuri,
sau de multe ori recomandă și câteodată impune.
Marile companii creează vaccinurile
și nici instituțiile, nici guvernul sau marile companii
nu par de încredere în zilele noastre.
Apoi oamenii de știință care descoperă și creează vaccinurile
sunt elita științifică
și nu sunt accesibili publicului larg,
cel puțin prin limbajul folosit.
În al treilea rând, trăim într-un mediu hiperconectat la social media,
unde oamenii își pot distribui liber punctul de vedere,
îngrijorările, anxietățile și temerile,
și să găsească și alte persoane care gândesc exact ca ei,
iar atunci cred că temerile lor merită să fie luate în seamă.
În sfârșit,
vaccinurile ating fiecare om de pe planetă.
Ce altă acțiune din domeniul sănătății,
pe lângă apă,
mai ajunge la fiecare persoană?
Așadar, dacă cauți ceva care să afecteze societatea,
acesta e domeniul perfect.
Poate de asta ar trebui să acordăm mai multă atenție
și să recăpătăm încrederea în această problemă.
Oamenii pun tot felul de întrebări.
Se întreabă
de ce vaccinurile...
și asta auzim mereu pe rețelele de socializare,
de ce copilul meu nu poate să aibă un program de vaccinare personalizat?
Ce rost au atâtea vaccinuri?
De ce conțin atâtea ingrediente și conservanți?
Nu e vorba de oameni nebuni
și nici de oameni needucați;
sunt, de fapt, mame îngrijorate.
Unele au venit la mine și mi-au spus: „Ne simțim ignorate,
ne simțim judecate dacă punem o întrebare
și chiar ne simțim denigrate
ca și cum am face parte dintr-o grupare anti-vaccin.”
A trebuit să fim mai receptivi.
Poate de aceea anul trecut
câteva studii au arătat
că în șase luni din 2019,
online,
au fost sute...
o sută de milioane de utilizatori de social media,
deși numărul celor care s-au manifestat în grupurile online
erau favorabili vaccinurilor
când venea vorba de grupuri,
cei împotriva vaccinurilor
își căutau adepți
printre cei care nu erau deciși că vor sau nu să se vaccineze.
Cei foarte împotrivă
din grupările anti-vaccin
îi recrutau pe cei indeciși
cu o rată de 500 de ori mai mare
decât cei din grupările pro-vaccin.
De 500 de ori mai repede.
Erau mult mai rapizi, mai receptivi
și chiar ascultau.
Majoritatea oamenilor cred că vaccinurile sunt bune
și sunt convinși de importanța lor.
Dar această încredere e atacată.
Trebuie să creăm mai multe oportunități pentru conversație.
Și putem să facem asta.
Nu e ușor pentru profesioniștii din domeniul sănătății
să discute când autoritatea lor e pusă la îndoială.
E neplăcut.
Și sunt mult prea ocupați ca să mai asculte aceste îndoieli.
Însă trebuie să facem ceva,
deoarece pierdem mulți părinți îngrijorați
care doar vor să vorbească cu noi.
Avem nevoie de voluntari instruiți care să stea în sălile de așteptare,
să răspundă la liniile telefonice,
să poarte discuții pe forumuri online
sau în ferestre de chat.
Pentru copiii mai mici din școli,
învățați-i despre sistemul imunitar
și spuneți-le
că vaccinul pe care l-a făcut fratele lui mai mic...
Acel vaccin i-a trezit sistemul imunitar.
E un lucru minunat și din acest motiv.
Trebuie să construim această încredere,
trebuie să ascultăm.
În ciuda acestor semne de întrebare,
și sunt foarte multe,
iar eu aud probabil mai multe decât voi,
rămân o optimistă.
Optimismul meu se datorează generației tinere.
Generația tânără a devenit foarte conștientă
de riscurile rețelelor de socializare,
ale informațiilor false,
ale conturilor false,
și atunci se întorc către știință.
Iar unii dintre ei sunt un grup de copii ai căror mame au refuzat să-i vaccineze.
Primăvara trecută, în 2019,
un tânăr de 18 ani, Ethan Lindenberger,
a scris un post pe Reddit:
„Mama mea nu crede în vaccinuri.
Îi e teamă că provoacă autism.
E convinsă de asta.
Dar eu am 18 ani.
Sunt în ultimul an de liceu.
Pot să conduc o mașină, pot vota
și aș putea să mă duc singur să mă vaccinez.
Poate cineva să-mi spună unde să merg?”
Postarea a devenit virală.
A declanșat o adevărată mișcare a tinerilor.
L-am văzut pe Ethan vorbind la o conferință,
toamna trecută la Global Vaccine Summit din UE.
A vorbit plin de elocvență
și am fost impresionată
în fața unui întreg forum.
Și-a spus povestea,
apoi s-a adresat acelui grup:
„Toată lumea vorbește despre dezinformare,
dar vreau să vă vorbesc despre alt fel de dezinformare,
aceea care spune că oameni ca mama,
care e o mamă iubitoare,
e o persoană rea pentru că nu m-a vaccinat.
Vreau să vă spun tuturor că nu m-a vaccinat
pentru că mă iubește
și pentru că a crezut că așa e mai bine pentru mine.
Eu am o altă părere
și niciodată nu-i voi schimba părerea,
dar nu înseamnă că e o persoană rea.”
Acesta e mesajul unui adolescent.
Empatie, bunătate și înțelegere.
Avem o mulțime de informații științifice
cu care să combatem zvonurile false.
Dar nu asta e problema noastră.
Avem o problemă de relaționare,
nu una de dezinformare.
Dezinformarea e efectul,
nu cauza.
Dacă oamenii au încredere,
vor accepta un risc mic pentru a evita unul mai mare.
Singurul lucru pe care-l doresc și sper
e ca noi, comunitatea medicală și din domeniul sănătății,
să avem curajul moral și modestia
de a lupta în mod eficient,
precum Ethan,
cu cei care nu sunt de acord cu noi.
Sper să se întâmple asta.
Vă mulțumesc!
(Aplauze și urale)