Veldig lenge
var det jeg og kroppen min.
Jeg var satt sammen av historier,
lengsler, ambisjoner,
ønsker for fremtiden.
Jeg prøvde
å ikke være et resultat av min voldelige fortid,
men skillet som allerede hadde oppstått
mellom meg og kroppen min
var et ganske betydelig resultat.
Jeg prøvde hele tiden å bli noe, noen.
Jeg eksisterte bare i å prøve.
Kroppen min var ofte i veien.
Jeg var et flytende hode.
I mange år brukte jeg faktisk bare hatter.
Det var en måte å holde hodet mitt på plass.
Det var en måte å lokalisere meg selv.
Jeg var bekymret for at hvis jeg tok hatten min av
ville jeg ikke være her mer.
Jeg hadde faktisk en terapaut som sa til meg en gang
"Eve, du har gått her i to år,
og ærlig talt har det aldri falt meg inn at du har en kropp."
Hele denne tiden bodde jeg i byen
fordi, for å være ærlig
var jeg redd for trær.
Jeg fikk aldri barn
fordi hoder kan ikke føde.
Babyer kommer faktisk ikke ut av munnen din.
Siden jeg ikke hadde noe referansepunkt for kroppen min
begynte jeg å spørre andre kvinner om deres kropper --
spesielt deres vagina,
fordi jeg trodde at vaginaer var viktige på en måte.
Det førte til at jeg skrev "Vaginamonologene,"
som førte til at jeg som besatt og uten stans
snakket om vaginaer hvor jeg kunne.
Jeg gjorde det foran mange fremmede.
En kveld på scenen,
gikk jeg faktisk inn i min vagina.
Det var en ekstatisk erfaring.
Det skremte meg, det ga meg energi,
og så ble jeg som besatt,
en besatt vagina.
Jeg begynte å se kroppen min som en ting,
en ting som kunne bevege seg fort,
som en ting som kunne utføre andre ting,
mange ting på en gang.
Jeg begynte å se kroppen min som en iPad eller en bil.
Jeg begynte å drive den og kreve ting av den.
Den hadde ingen grenser. Den var uovervinnelig.
Den skulle erobres og mestres som jorden selv.
Jeg aktet den ikke;
nei, jeg organiserte den og styrte den.
Jeg hadde ikke tålmodighet for kroppen min;
jeg knakk den i form.
Jeg var grådig.
Det krevde mer enn hva kroppen min hadde å tilby.
Hvis jeg var trøtt, drakk jeg flere espressoer.
Hvis jeg var redd, gikk jeg til flere farlige steder.
Og selvsagt hadde jeg øyeblikk hvor jeg satte pris på kroppen min,
slik en overgripende forelder
noen ganger har øyeblikk av godhet.
Min far var virkelig snill mot meg,
på min 16-årsdag for eksempel.
Jeg hørte folk mumle fra tid til annen
at jeg skulle elske kroppen min,
så jeg lærte hvordan man gjør det.
Jeg var vegetarianer, jeg var edru, jeg røykte ikke.
Men alt det var bare en mer sofistikert måte
å manipulere kroppen min på --
enda en disassosiering,
som å plante en grønnsaksflekk på motorveien.
Som et resultat av at jeg snakket så mye om vaginaen min,
begynte mange kvinner å fortelle meg om sin --
deres historier om deres kropper.
Disse historiene førte meg verden rundt,
og jeg har vært i over 60 land.
Jeg hørte tusenvis av historier,
og jeg må fortelle dere, det var alltid et øyeblikk
hvor kvinnene delte med meg
det bestemte øyeblikket hvor hun ble skilt fra kroppen sin --
da hun reiste hjemmefra.
Jeg hørte om kvinner som ble antastet i sine senger,
pisket i sine burkaer,
etterlatt som døde på parkeringsplasser,
brent av syre i sine kjøkken.
Noen kvinner ble stille og forsvant.
Andre kvinner ble gale, besatte maskiner slik som meg.
Mens jeg holdt på med å reise
rundet jeg 40 og jeg begynte å hate kroppen min,
som faktisk var en fremgang,
for i det minste eksisterte kroppen min nok til å hate den.
Vel, magen -- det var magen min jeg hatet.
Den beviste at jeg ikke holdt mål,
at jeg var gammel og ikke fabelaktig og ikke perfekt
eller i stand til å passe inn i det forutbestemte forretningsidealet i fasong.
Magen min var et bevis på at jeg hadde sviktet,
at den hadde sviktet meg, at den var ødelagt.
Livet mitt dreide seg om å bli kvitt den og være besatt av å skulle bli kvitt den.
Det ble rett og slett så ekstremt
at jeg skrev et teaterstykke om det.
Men jo mer jeg snakket om det,
jo mer objektifisert og fragmentert ble kroppen min.
Den ble underholdning, den ble en ny type vare,
noe som jeg kunne selge.
Så dro jeg et annet sted.
Jeg gikk utenfor
det jeg trodde jeg visste.
Jeg reiste til Den demokratiske republikken Kongo.
Og jeg hørte historier
som sprengte alle andre historier.
Jeg hørte historier
som trengte seg inn i kroppen min.
Jeg hørte om en liten jente
som ustanselig tisset på seg
fordi så mange voksne soldater
hadde presset seg inn i henne.
Jeg hørte en 80 år gammel dame
som fikk beina brukket og trukket ut av ledd
og vridd opp over hodet hennes
mens soldatene voldtok henne som det.
Det er tusenvis av disse historiene,
og mange av kvinnene hadde hull i kroppene sine --
hull, fistula --
som var krigsbrudd --
hull i sjelens stoff.
Disse historiene gjennomtrengte mine celler og nerver,
og for å være ærlig
sluttet jeg å sove i en periode på tre år.
Alle historiene begynte å smelte sammen.
Voldtekten av jorden,
plyndringen av mineraler,
ødeleggelsen av vaginaer --
ingen av disse var separate lenger
ikke skilt fra hverandre eller meg.
Militser voldtok seks måneder gamle babyer
slik at land langt borte
kunne få tilgang til gull og koltan
til sine iPhones og pc-er.
Kroppen min hadde ikke bare blitt en besatt maskin,
men den var ansvarlig nå
for å ødelegge andre kvinners kropper
i sin gale søken etter å lage flere maskiner
for å hjelpe hastigheten og effektiviteten til min maskin.
Så fikk jeg kreft --
eller jeg fant ut at jeg hadde kreft.
Det kom som en fugl i flukt
som kræsjer i et vindu.
Plutselig hadde jeg en kropp,
en kropp som ble prikket
og pirket på og punktert,
en kropp som ble skåret opp,
en kropp som fikk fjernet organer
og transportert og omarrangert og rekonstruert,
en kropp som ble skannet
og fikk rør stukket ned i seg,
en kropp som brant av kjemikalier.
Kreften sprengte
min vegg av adskillelse.
Jeg forsto plutselig at krisen i kroppen min
var krisen i verden,
og det skjedde ikke senere,
det skjedde nå.
Plutselig var min kreft en kreft som var overalt,
grusomhetens kreft, grådighetens kreft,
kreften som trenger inn i folk
som lever i nærheten av kjemisk industri -- og de er vanligvis fattige --
kreften i kullgraveres lunger,
kreften av stress for å ikke oppnå nok,
kreften av skjulte traumer,
kreften av burhøns og forurenset fisk,
kreften i kvinners uterus fra voldtekt,
kreften som er overalt på grunn av vår skjødesløshet.
I sin nye og visjonære bok,
"Nytt selv, ny verden,"
sier forfatteren Philip Shepherd,
"Hvis du er skilt fra kroppen din,
er du også skilt fra verden,
som da synes å være annet enn deg
eller atskilt fra deg,
i stedet for det levende kontinuum
som du tilhører."
Før kreft
var verden noe annet.
Det var som om jeg levde i en stillestående pøl
og kreften sprengte demningen
som skilte meg fra havet.
Nå svømmer jeg i det.
Nå legger jeg meg ned i gresset
og jeg gnir kroppen i det,
og jeg elsker gjørmen på beina og føttene mine.
Nå gjør jeg en daglig pilgrimsferd
for å besøke en bestemt sørgepil ved elven Seinen,
og jeg hungrer etter de grønne enger
i villmarken utenfor Bukavu [Kongo].
Og når det regner tungt
skriker jeg og løper i sirkler.
Jeg vet at alt henger sammen,
og arret som går over hele overkroppen min
er merket etter et jordskjelv.
Og jeg er der med de tre millionene på gata i Port-au-Prince.
Og ilden som brant i meg
på dag tre av seks med kjemoterapi
er ilden som brenner
i verdens skoger.
Jeg vet at pusset
som vokste rundt såret mitt etter operasjonen,
en halv liter med puss,
er den forurensede Mexicogulfen,
og det var oljestenkede pelikaner inne i meg
og døde flytende fisk.
Og kateterene som de stakk inn i meg uten skikkelig medisinering
fikk meg til å skrike ut
som jorden skriker av boring.
Under min andre runde med kjemoterapi
ble moren min veldig syk
og jeg dro for å besøke henne.
Og i tilhørighetens navn
var det eneste hun ønsket før hun døde
å få komme hjem
ved hennes elskede Meksikogulf.
Så vi tok henne hjem
og jeg ba om at olje ikke måtte vaske opp på hennes strand
før hun døde.
Og heldigvis skjedde ikke det.
Og hun sovnet stille inn på sitt favoirttsted.
Og noen få uker senere var jeg i New Orleans,
og denne nydelige, spirituelle vennen min
fortalte meg at hun ville gjøre healing for meg
Og jeg følte meg beæret.
Og jeg dro hjem til henne, og det var tidlig morgen,
og morgensolen i New Orleans ble filtrert gjennom gardinene.
Og min venn gjorde klar en stor skål,
og jeg sa, "Hva er det?"
Og hun sa, "Det er til deg.
Blomstene gjør den vakker,
og honningen gjør den søt."
Og jeg sa, "Men hva er det med vannet?"
Og i tilhørighetens navn
sa hun, "Å, det er Meksikogulfen."
Og jeg sa, "Selvsagt er det det."
De andre kvinnene kom og satte seg i en sirkel,
og Michaela badet mitt hode med det hellige vannet.
Og hun sang -- jeg mener hele kroppen hennes sang.
Og de andre kvinnene sang
og de ba for meg og min mor.
Og mens den varme Gulfen vasket over mitt nakne hode
forsto jeg at den inneholdt
det beste og det verste i oss.
Det var grådigheten og skjødesløsheten
som førte til boreulykken.
Det var alle løgnene som ble fortalt
før og etter.
Det var honningen i vannet som gjorde det søtt,
det var oljen som gjorde det sykt.
Det var hodet mitt som var skallet --
og komfortabelt nå uten en hatt.
Det var mitt hele jeg
som smeltet inn i Michaelas fang.
Det var tårene som ikke kunne skilles fra Gulfen
som falt på mitt kinn.
Det var endelig væren i kroppen min.
Det var sorgen
som hadde tatt så lang tid.
Den fant meg
og det store ansvaret
som følger med forbindelse.
Det var den stadige ødeleggende krigen i Kongo
og verdens likegyldighet.
Det var de kongolesiske kvinnene
som nå reiser seg.
Det var min mor som forlot meg,
akkurat i det øyeblikket
da jeg ble født.
Det var oppdagelsen
at jeg hadde vært så nær ved å dø --
på samme måten som jorden, vår mor,
såvidt holder det gående,
på samme måte som 75 prosent på jorden
såvidt klarer seg,
på samme måte som
at det fins en strategi for overlevelse.
Hva jeg lærte
er at det har å gjøre med fokus og ressurser
som alle fortjener.
Det var venner som agiterte
og en kjærlig søster.
Det vare kloke leger og moderne legevitenskap
og kirurger som visste hva de skulle gjøre med hendene sine.
Det var underbetalte og kjærlige sykepleier.
Det var magiske healere og aromatiske oljer.
Det var folk som kom med trylleformularer og ritualer.
Det var å ha en visjon for fremtiden
og noe å kjempe for,
for jeg vet at denne kampen ikke er min.
Det var en million bønner.
Det var tusen hallelujaer
og en million "om-er".
Det var masse sinne,
vanvittig humor,
og mye oppmerksomhet, raseri.
Det var energi, kjærlighet og glede.
Det var alle disse tingene.
Det var alle disse tingene
i vannet, i verden, i kroppen min.
(Applaus)