Hallottak már az IQ-ról,
az általános intelligenciáról,
de mi fán terem a Psy-Q?
Tudják-e, mi motiválja önöket,
és mennyire tudják megjósolni mások viselkedését,
vagy akár a sajátjukat?
És hogy mennyi a tévedés a lélektannal kapcsolatban?
Vegyük sorra a lélektan 10 fő mítoszát.
Valószínűleg hallottak róla, hogy lelkiviláguk szerint
a férfiak és a nők igen különbözők,
mintha a férfiak a Marsról, a nők a Vénuszról származnának.
Miben különböznek a férfiak a nőktől?
Hogy erre tudjunk válaszolni, kezdjük azzal, amiben tényleg mások,
és azonos skálán,
nemtől függően bizonyos lelki eltéréseket mutatnak.
A férfiak és a nők különböznek,
hogy milyen messzire tudják eldobni a labdát.
Ha megnézzük a férfiak adatait,
a normál eloszlási görbét látjuk.
Kevesen tudják nagyon messzire,
vagy csak nagyon közelre dobni,
a legtöbben az átlagosra képesek.
A nőknél hasonló az eloszlás,
de van egy nagy különbség.
Az átlag férfi messzebb tudja eldobni a labdát,
mint a nők kb. 98%-a.
Nézzük, hogy azonos standardizált skálán
mik a nemek szerinti lélektani különbségek.
Bármely pszichológus megmondja,
hogy a férfiak térérzéke jobb,
pl. tény, hogy jobban olvasnak térképet,
de nézzük meg a különbség mértékét.
Kicsi — a vonalak majdnem összeérnek.
Az átlagos nő jobb a férfiak 33%-ánál,
persze, ha ez 50% lenne,
a két nem teljesen egyenlő lenne.
Ne feledjük, hogy ez és a következő,
nemek közti eltérés messze a legnagyobb,
amit a lélektan föltárt.
Nézzük a következőt.
Pszichológusok szerint a nők jobbak
a nyelvekben és a nyelvtanban.
Ez itt a standardizált nyelvtani teszt eredménye.
Itt vannak a nők, itt pedig a férfiak.
A nők átlaga jobb, de az eredmény szoros;
a férfiak 33%-a jobb,
mint a nők átlaga,
bár ha ez 50% lenne,
teljes lenne a nemek közötti egyenlőség.
Nem nagyon igaz a Mars—Vénusz felosztás.
Inkább a Mars—Snickers felosztás az igaz:
lényegében ugyanolyanok,
de az egyikük egy kicsit mogyorósabb.
Meg nem mondom, melyikük.
Bemelegítettünk.
Pszichoanalizáljunk most a híres Rorschach tintafolt-teszttel.
Talán két medvét, vagy két embert látnak, vagy valami mást.
De mit csinálnak ezek?
Tegye föl a kezét, aki szerint köszönnek egymásnak.
Nem sokan. Oké.
Ki az, aki szerint összecsapják a tenyerüket?
Oké. Ki szavaz a verekedésre?
Csak egy páran.
Oké, akik a köszönésre vagy tenyeresre szavaztak,
azok barátságos személyek.
Aki verekedésre gondolt,
az undok, agresszív személy.
Azaz kedvesek vagy verekedősek.
És mi a helyzet ezzel? Nem szavazunk,
háromra kiáltsák be, mit látnak.
Egy, két, hár.
(A nézők bekiabálnak.)
Hörcsög? Ki mondott hörcsögöt?
Ez nagyon ijesztő.
Az a fickó mondta a hörcsögöt.
Valami kétlábú állatot kellene látniuk,
és a tükörképét.
Ha nem látták, azt jelenti, hogy nehézségeik vannak
a bonyolult helyzetek földolgozásával,
ahol sok minden történik egyszerre.
Kivéve, hogy ezt egyáltalán nem jelenti.
A Rorschach tesztek nem érvényesek,
ha emberek személyiségét kell fölmérni,
a mai pszichológusok nem használják őket.
Egy friss tanulmány szerint,
ha valaki mégis megpróbálja a személyiséget
Rorschach teszttel fölmérni,
skizofréniát állapít meg
a teljesen normálisak 1/6-ánál.
Akinek nem jól ment, lehet,
hogy nem nagyon vizuális személy.
A következő gyors kérdésből megtudhatjuk.
Amikor tortát süt — ott tegye föl a kezét,
ahol igen a válasza —
képes receptkönyvet használ?
Igen, egy páran vannak.
Barátjuk utasításait követik?
Belevágnak, aztán menet közben kialakul?
Ismét csak egy páran.
Ha az A-t választották,
akkor vizuálisan tanulnak,
ők úgy tanulnak a legkönnyebben,
ha vizuálisan jutnak ismeretekhez.
Ha a B-t választották, önök a hallás után tanulók,
önök úgy tanulnak a legkönnyebben, ha fülükön keresztül jutnak ismeretekhez.
Aki a C-t jelölte,
ő tevékenység és érzékelés útján tanul,
ők úgy tanulnak a legkönnyebben,
ha manuálisan tesznek valamit.
Szó sincs róla! De már maguk is rájöttek,
hogy nem így van, mert az egész csak mítosz.
A tanulási módok — mítosz,
tudományos bizonyíték rájuk nincs.
Onnan tudjuk, hogy a szigorúan ellenőrzött kísérletek során,
ahol az alany megtanulandó szöveget kapott,
a kedvelt vagy az ellenkező módszert tekintve
nem volt különbség,
hogy mennyire sikerült elsajátítaniuk.
Ha csak belegondolnak,
nyilvánvaló, hogy így kell lennie.
Nyilván, hogy a legjobb elsajátítási módszer
nem tőlünk,
hanem a tanulni valótól függ.
Pl. meg lehet-e tanulni kocsit vezetni,
ha csak elmondják, mit kell csinálnunk,
tevőleges tapasztalat nélkül?
Meg tudunk oldani egyenletrendszereket
fejben, magunkban beszélve, nem leírva őket?
Tudnának-e építészetből vizsgára készülni
magyarázó tánccal a tevékenység típusú tanulók?
Nem. A megtanulandó anyagot
az elsajátítási módszerrel kell összehangolniuk,
nem az énjükkel.
Tudom, hogy önök zömmel kitűnő tanulók,
akik nemrég kapták meg az érettségi jegyeiket.
Ha nem a remélt osztályzatot kapták,
ne a tanulási stílusukat okolják,
hanem a génjeiket.
Erről szól
a University College London friss kutatása,
mely szerint az eltérések 58%-át
a diákok érettségi eredményei között
genetikai tényezők okozzák.
Ez nagyon pontosnak hangzik,
hogy jött ki ez az eredmény?
Ha külön akarjuk választani a viszonylagos teljesítményt
gének és környezet szerint,
ikreket kell vizsgálat alá vennünk.
Az egypetéjű ikreknél mind a környezet,
mind a gének 100%-osan megegyeznek;
a többpetéjűek környezete egyezik,
de mint minden testvérpárnál,
a génjeik csak félig egyezők.
Ha összevetjük az egypetéjű ikrek vizsgaeredményeit
a többpetéjű ikrekéivel,
és egy kicsit számolunk,
megtudhatjuk, mekkora teljesítmény-eltérés írható
a környezet, illetve a gének számlájára.
Kiderül, hogy 58% van a gének miatt.
Ez nem fenyegeti az önök és tanáraik befektetett kemény munkáját.
Ha nem a remélt osztályzatot kapták,
a szüleiket, vagy szüleik génjeit mindig okolhatják.
Soha ne mondják, hogy ez azért van,
mert a bal féltekéjükkel, vagy a jobbal tanulnak,
mert ez is egy mítosz.
A mítosz szerint a bal félteke logikai,
jó az ilyen egyenletekhez,
a jobb meg alkotóbb,
tehát jobb a zenéhez.
Ez megint egy mítosz, mert majdnem minden,
amit teszünk, az egész agyunkat igénybe veszi,
mint pl. egy szokásos beszélgetés.
Talán van egy ok, amiért ez a mítosz fönnmaradt,
van benne egy szemernyi igazság.
A mítosz ide vonatkozó alapja,
hogy a balkezesek alkotóbbak, mint a jobbkezesek;
ennek van értelme, mert az agy az ellenkező oldalt szabályozza,
úgyhogy a balkezeseknél
a jobb félteke egy kicsit tevékenyebb,
mint bal félteke,
és a jobb oldal alkotóbb jellegű.
Önmagában nem igaz,
hogy a balkezesek alkotóbbak a jobbkezeseknél.
Annyi igaz ebből, hogy a kétkezesek,
vagy akik egyes feladatokra mindkét kezüket használják,
alkotóbb gondolkodók, mint az egykezesek,
mert a kétkezesek agyféltekéi
sokat kommunikálnak egymással,
ami a rugalmas gondolkodás velejárója.
Az alkotó balkezesek mítosza
abból ered, hogy a kétkezesség
gyakoribb a balkezesek,
mint a jobbkezesek közt,
ezért van egy kis igazság az alkotó balkezeseket illetően,
de nem sok.
Hasonló mítosz, nyilván már hallották,
hogy agyunknak csak 10%-át használjuk ki.
Ez megint egy mítosz.
Majdnem mindennel, amit teszünk,
közel a teljes agyunkat használjuk.
Az persze igaz,
hogy legtöbbünk nem használja annyira
az intelligenciáját, mint tehetné.
Hogyan erősíthetjük az intelligenciánkat?
Egy kis Mozartot kellene hallgatnunk.
Hallottak már a Mozart-hatásról?
Arról, hogy Mozartot hallgatva
intelligensebbek leszünk, és javul az IQ-teljesítményünk.
Az érdekes ezzel a mítosszal kapcsolatban,
hogy bár lényegében mítosz,
van benne egy szemernyi igazság.
A kutatás megállapította,
hogy akiknek egy pár percig Mozartot játszottak,
utána jobb IQ-eredményt értek el,
mint azok, akik csak csöndben ültek.
Egy másik kutatásba olyanokat vontak be, akik szeretik Mozart zenéjét,
egy másik csoportot olyanokat,
akik imádták Stephen King horrorjait.
Az embereknek zenéltek vagy történeteket meséltek.
Akik jobb szerették a zenét, mint a történeteket,
hála Mozartnak, jobban javult az IQ-juk,
de aki jobban szerette a történeteket,
jobban javult az IQ-ja,
ha Stephen Kinget hallgatta, mint amikor Mozartot.
Az az igazság, hogy ha kedvünkre valót hallgatunk,
új erőre kapunk, és ez ideiglenesen javítja az IQ-nkat
a feladatok egy keskeny szeletén.
Nem biztos, hogy Mozart
vagy Stephen King hallgatásától
hosszabb távon intelligensebbek leszünk.
A Mozart mítosz változata,
hogy Mozarttól nemcsak okosabbak, de egészségesebbek is leszünk.
Sajnos, ez sem igaz.
mert Mozart majdnem minden nap
hallgatta a saját zenéjét,
de trippertől, himlőtől, és ízületi gyulladástól szenvedett,
s úgy tudjuk, végül
szifilisztől halt meg.
Mozart jobban vigyázhatott volna
szexuális partnerei megválasztásakor.
De hogyan választunk partnert?
Szociológusok mítosza szerint
a romantikus partner választása
kultúránkban keresendő,
ezért kulturálisan sajátságos.
De adatok ezt nem támasztják alá.
32 kultúrából származó egyént vizsgáltak,
amerikaiaktól a zulukig,
hogy mit keresnek a partnerükben.
A világ minden egyes kultúrájában
a férfiak többre értékelték a vonzerőt,
mint a nők.
Minden kultúrában a nőknek
fontosabb volt a becsvágy
és a jövedelemtermelő képesség.
Minden egyes kultúrában
a férfiak inkább maguknál
átlag 2,66 évvel fiatalabb nőket választottak.
Minden egyes kultúrában a nők
maguknál átlag 3,42 évvel
idősebb férfiakat választottak,
Ezért választottam ezt a diát, "Mindenkinek kell egy cukros bácsi."
Továbbmegyünk a partnerszerzéstől
a pontszerzéshez a kosárlabdában vagy fociban.
A mítosz azt mondja,
hogy ha a sportolóknak
mázlisorozatuk van, akkor mindig bedobják
vagy berúgják a labdát,
mint ez a fickó.
A találatok és a kihagyások megoszlását
statisztikailag nézve,
ezek közel véletlenszerűek.
Agyunk sémát teremt a véletlenből.
Ha feldobunk egy érmét,
a fej vagy írás gyakoriságát a véletlen szabja meg,
és mivel az agy ott is szeret sémát látni, ahol nincs is,
mi pedig az előfordulásokat jelentéssel ruházzuk föl,
s azt mondjuk: "Eeegen, ma formában van",
bár ugyanazt kapnánk, ha véletlenszerű lenne
a találatok és a kihagyások megoszlása.
A kivétel a büntetődobás vagy -rúgás.
Egy friss kutatás kimutatta, hogy tizenegyes rúgásakor
azon országok játékosai,
akik inkább elhibázták a lövéseket,
mint pl. Anglia,
igyekszenek gyorsan elrúgni a labdát, mint a sikeresebb országokéi,
s feltehetően ezért hibáznak többet.
Adódik a kérdés, van-e módja,
hogy javítsuk az emberek teljesítményét?
Szóba kerülhet,
hogy büntessük őket a hibáikért,
és nézzük meg, javulnak-e tőle.
Hogy a büntetés javítja-e a teljesítményt,
tárgya volt
Milgram híres "tanulás és büntetés" kísérletének;
a lélektan szakosok nyilván már hallottak róla.
A kísérletben az alanyokat megkérték,
hogy mérjenek — ők úgy hitték: halálos — áramütéseket
rosszul válaszoló társaikra;
a társak válaszát a fehér köpenyesek értékelték.
Ez is egy mítosz, három okból is.
Először is és a lényeg: a köpenyek nem fehérek,
hanem szürkék voltak.
Másodszor: az alanyoknak előre szóltak,
s ha visszariadtak, megnyugtatták őket,
mondván: ugyan fáj az áramütés, de nem halálos,
és nem okoz maradandó sérülést.
Harmadszor: az alanyok nem azért adtak áramütést,
mert a köpenyesek rájuk parancsoltak.
A kísérlet után minden alany azt mondta,
hogy meg volt róla győződve:
a tanulás és büntetés kísérlet méltó tudományos célt szolgál,
amely tartós hasznot hajt a tudománynak,
ehhez képest az átmeneti kellemetlenség
nem számít.
Oké, már vagy 12 perce beszélek,
önök pedig itt ülnek,
és engem hallgatva elemzik a beszédmódomat és a testbeszédemet,
és próbálják belőlük kihüvelyezni,
igazat mondok-e vagy hazudok.
Ha így van, teljesen rossz úton járnak,
mert bár mind azt hisszük, hogy testbeszéde
és beszédmódja leleplezi a hazugot,
százszámra végzett lélektani tesztek bizonyítják,
hogy mindannyian, rendőröket és nyomozókat beleértve,
a véletlenre vagyunk utalva, ha a hazugságra testbeszédből vagy
szavakból következtetünk.
Érdekes, hogy van egy kivétel:
az eltűnt rokonokat kereső tévéműsorok.
Nagyon könnyű kiszúrni, ha az eltűnt rokont
a bejelentő valójában maga gyilkolta meg.
Az ál-kereső valószínűleg rázza a fejét, félrenéz,
bakizik beszéd közben.
Egy igazi kereső inkább arról beszél,
reméli, rokona épségben visszatér,
s szavaival nem utal erőszakra.
Például inkább így mondja: "elvették tőlünk", nem pedig: "megölték".
Ha már erről van szó,
ideje leállítani a dumát,
de előtte szánjunk
30 másodpercet
a lélektan mindent átfogó mítoszára.
A lélektan mítoszát sem a lélektani kézikönyvek,
sem az egyetemi tárgyak
nem cáfolják eléggé —,
a mítosz, hogy a lélektan csak
érdekes elméletek gyűjteménye,
s mindegyikben van valami hasznos
és felhasználható elem.
Az elmúlt percekben talán látták,
hogy ez nem igaz.
Értékeljük a lélektani elméleteket
úgy, hogy megnézzük, mit jeleznek,
hogy Mozarttól intelligensebbek leszünk-e,
jobban tanulunk-e,
ha az infót a kedvelt módon kapjuk,
ezek mind vizsgálandó empirikus jelzések,
s a haladás egyetlen útja:
a jelzéseket össze kell vetnünk az adatokkal.
szigorúan ellenőrzött kísérletek során.
Csak így lehet reményünk, hogy megtudjuk:
az elméletek közül melyik állja meg a helyét,
és melyikük, mint a ma szóba kerültek, csupán mítosz.
Köszönöm.
(Taps)