Olet varmasti kuullut ÄO:sta, yleisestä älykkyydestä.
Entä psykologisesta älykkyydestä?
Kuinka hyvin ymmärrät, mikä sinua ärsyttää?
Kuinka hyvin osaat arvioida toisten ihmisten käytöstä?
Tai omaasi?
Paljonko siitä, mitä luulet tietäväsi psykologiasta, on väärin?
Otetaan siitä selvää käymällä läpi psykologian myyttien TOP-10.
Olet varmasti kuullut, että kun kyse on psykologiasta,
miehet ja naiset ovat hyvin erilaisia.
Kuin miehet olisivat Marsista ja naiset Venuksesta.
Kuinka erilaisia miehet ja naiset ovat?
Tarkastellaan asiaa, jossa miehet ja naiset
todella eroavat.
Hahmotellaan samalla psykologisia sukupuolieroja.
Naiset ja miehet eroavat siinä,
kuinka pitkälle he heittävät palloa.
Jos katsomme miesten tilastoja, näemme normaalijakauman.
Osa miehistä pystyy heittämään pitkälle,
osa ei kovinkaan pitkälle,
mutta suurin osa keskiverron matkan.
Naisten käyrä näyttää samalta,
mutta niissä on itseasiassa iso ero.
Keskivertomies heittää pallon pidemmälle
kuin 98 prosenttia kaikista naisista.
Katsotaanpa, miltä tietyt sukupuolten väliset psykologiset erot
näyttävät tällä samalla asteikolla.
Jokainen psykologi kertoo,
että miehet hahmottavat tilan naisia paremmin,
esimerkiksi karttaa lukiessa, mikä on totta.
Katsotaan kuitenkin tuon eron suuruutta.
Se on olematon. Viivat ovat lähes päällekkäin.
Keskivertonainen on parempi kuin 33 prosenttia miehistä.
Jos luku olisi 50 prosenttia,
sukupuolet olisivat täysin tasavertaisia.
On hyvä muistaa, että tämä ja seuraava eroavaisuus
ovat isoimpia sukupuolieroja,
joita psykologiassa on löydetty.
Sitten seuraava.
Kaikki psykologit ovat sitä mieltä,
että naiset ovat parempia kielissä.
Tässä näkyvät suoritukset kielioppikokeessa.
Tuossa ovat naiset ja tuossa miehet.
Naiset ovat parempia, mutta viivat ovat niin lähellä,
että 33 prosenttia miehistä
ovat parempia kuin keskivertonainen.
Jos luku olisi 50 prosenttia,
tulos olisi täysin tasan sukupuolten välillä.
Kyse ei siis ole Marsista ja Venuksesta.
Kyse on enemmänkin Marsista ja Snickersistä.
Molemmat ovat lähes samanlaisia,
mutta toisessa on enemmän sisältöä.
En kerro, kummassa.
Nyt kun tunnelma on vapautunut,
testataanpa teitä Rorschachin mustetestillä.
Näette tässä varmaan kaksi karhua tai ihmistä tai jotain muuta.
Mitä ne teidän mielestänne tekevät?
Nostakaa kätenne, jos ne tervehtivät.
Ei montaa kättä, selvä.
Nostakaa kätenne, jos ne antavat yläfemman.
Selvä. Entäpä jos ne tappelisivat?
Vain muutamia käsiä.
Jos ne sinusta tervehtivät tai antavat yläfemman,
olet ystävällinen ihminen.
Jos ne sinusta tappelevat, olet aggressiivisempi ihminen.
Eli rakastatko vai riiteletkö?
Entä tämä? Tästä ei voi äänestää.
Kun sanon kolme, huutakaa, mitä näette.
Yksi, kaksi, kolme.
(Yleisö huutaa.)
Kuulin "hamsteri". Kuka sanoi hamsteri?
Se oli huolestuttavaa.
Yksi mies sanoi "hamsteri".
Sinun pitäisi nähdä tässä jokin kaksijalkainen eläin
ja sen peilikuva tuossa.
Jos et nähnyt, sinulle saattaa olla
hankalaa käsitellä tilanteita, joissa tapahtuu paljon.
Paitsi että se ei tarkoita tuota lainkaan.
Rorschachin testi ei ole millään lailla luotettava,
jos diagnosoidaan ihmisen persoonaa,
eikä sitä käytetä nykyaikaisessa psykologiassa.
Tuoreessa tutkimuksessa todettiin,
että jos ihmisten persoonaa yritetään diagnosoida
Rorschachin testillä,
noin joka kuudella täysin normaalilla
osaanottajalla todettiin skitsofrenia.
Jos et siis menestynyt tässä kovin hyvin,
ehkä et ole kovin visuaalinen henkilö.
Selvitetäänpä tämä toisella pikatestillä.
Kun leivot kakkua, - ja kädet taas ylös -
käytätkö mieluummin kuvitettua keittokirjaa?
Kyllä, muutama henkilö.
Pyydätkö ystävääsi neuvomaan?
Vai teetkö vain, soveltaen tarvittaessa?
Aika monta henkilöä.
Jos vastasit A, olet visuaalinen oppija.
Opit parhaiten, kun informaatio
annetaan visuaalisessa muodossa.
Jos vastasit B, olet auditiivinen oppija.
Opit parhaiten, kun saat tiedon auditiivisessa muodossa.
Jos vastasit C, olet kinesteettinen oppija.
Opit parhaiten, kun teet asioita.
Paitsi että testi, kuten varmaan arvasitte,
ei todista tätä, sillä se on täysi myytti.
Oppimistyylit ovat keksittyjä,
eikä niille ole tieteellisiä todisteita.
Tiedämme tämän, koska tarkkailluissa kokeissa,
kun oppijoille annetaan oppimateriaalia
joko heidän suosimalla oppimistavalla
tai jollakin toisella tavalla,
se ei vaikuta opitun tiedon määrään.
Jos pohditaan tätä hetki,
niin tämän on pakko pitää paikkansa.
On selvää, että paras esitystapa
ei riipu sinusta, vaan siitä, mitä yrität oppia.
Oppisitko esimerkiksi ajamaan autoa
vain kuuntelemalla jonkun toisen neuvoja
ilman kinesteettistä kokemusta?
Voisitko ratkoa yhdenaikaisia yhtälöitä
käymällä ne läpi päässäsi kirjoittamatta niitä ylös?
Voisitko kerrata arkkitehtikokeeseen
hyödyntämällä tanssia, jos olet kinesteettinen oppija?
Et.
Opittavan materiaalin on sovittava
sen esitysformaattiin, ei sinuun.
Monet teistä ovat huippuoppilaita,
jotka ovat saaneet loppuarvosanansa.
Jos et saanut toivomiasi arvosanoja,
niin et oikeastaan voi syyttää oppimistapaasi,
mutta voit kyllä syyttää geenejäsi.
Puhun tutkimuksesta,
joka tehtiin University College Londonissa.
Siinä selvisi, että 58 prosenttia erosta
opiskelijoiden ja heidän arvosanojensa välillä
johtui geneettisistä tekijöistä.
Tuo luku kuulostaa hyvin tarkalta,
joten mistä sen voi tietää?
Kun haluamme selvittää geenien ja ympäristön
suhteellisen jakauman,
voimme tehdä kaksostutkimuksen.
Identtiset kaksoset jakavat 100 prosenttia ympäristöstään
ja 100 prosenttia geeneistään.
Epäidenttiset kaksoset jakavat 100 prosenttia ympäristöstään,
mutta kuten muutkin sisarukset,
vain noin 50 prosenttia geeneistään.
Vertaamalla identtisten kaksosten koetulosten samankaltaisuutta
epäidenttisten kaksosten kanssa,
ja laskemalla, saamme tietää,
kuinka paljon ympäristö vaikuttaa vaihteluun ja suoritukseen,
ja paljonko geenit.
Saamme selville, että 58 prosenttia johtuu geeneistä.
Tarkoitus ei ole väheksyä teidän ja opettajienne kovaa työtä.
Jos et aivan saanut toivomiasi koetuloksia,
voit syyttää vanhempiasi, tai ainakin heidän geenejään.
Yksi asia, jota ei kannata syyttää,
on se, opitko aivojen oikealla vai vasemmalla puolella.
Tämä on jälleen myytti.
Myytin mukaan vasen aivopuolisko on looginen,
ja se ratkoo hyvin tällaisia yhtälöitä.
Oikea aivopuolisko on luovempi,
joten se puoli on parempi musiikissa.
Tämä on jälleen myytti.
Lähes kaikessa, mitä teet, tarvitaan koko aivojen yhteistyötä,
jopa niinkin arkisessa asiassa kuin keskustelussa.
Ehkäpä kuitenkin yksi syy, miksi tämä myytti on voimissaan,
johtuu siitä, että siinä on hiven totuutta.
Toinen versio myytistä on,
että vasenkätiset ihmiset ovat luovempia,
koska aivot hallitsevat vastakkaisia käsiä.
Vasenkätisillä aivojen oikea puoli
on aktiivisempi kuin vasen puoli,
ja oikea puolihan on luovempi.
Ei kuitenkaan ole aivan totta,
että vasenkätiset ovat luovempia kuin oikeakätiset.
Sen sijaan ihmiset, jotka käyttävät molempia käsiään,
ajattelevat todistetusti luovemmin kuin yhtä kättä käyttävät.
Sillä monikätisyyteen kuuluu
molempien aivopuoliskojen laajempi yhteistyö,
joka liittyy luovaan ja joustavaan ajatteluun.
Luovien vasenkätisten myytti johtuu siitä,
että molempikätisyys on yleisempää
vasenkätisille kuin oikeakätisille.
Ajatus luovista vasenkätisistä on totta,
mutta vain vähän.
Tähän liittyvä tuttu myytti on,
että käytämme vain 10 prosenttia aivoistamme.
Tämäkin on myytti.
Kaikkein arkisimmissakin asioissa
käytämme aivojamme kokonaan.
On kuitenkin totta, että monet meistä
eivät käytä aivokapasiteettiaan
niin hyvin kuin voisimme.
Miten voisimme lisätä aivokapasiteetin käyttöä?
Ehkä voisimme kuunnella Mozartia.
Oletteko kuulleet Mozart-efektistä?
Ideana on, että Mozartin kuuntelu
tekee meistä älykkäämpiä ja parantaa ÄO-testien tuloksia.
Mielenkiintoista tässä myytissä on se,
että vaikka se on myytti,
se pitää jossain määrin paikkaansa.
Alkuperäisessä tutkimuksessa selvisi,
että Mozartia hetken kuunnelleet osallistujat
saivat parempia tuloksia ÄO-testeissä
verrattuna osallistujiin, jotka istuivat hiljaisuudessa.
Jatkotutkimuksessa käytettiin ihmisiä, jotka pitivät Mozartin musiikista
sekä toista ryhmää,
jotka pitivät Stephen Kingin kauhutarinoista.
Testissä heille soitettiin joko musiikkia tai tarinoita.
Musiikista pitävät ihmiset paransivat tulostaan musiikin avulla.
Sen sijaan ihmiset, jotka pitivät tarinoista,
paransivat tulostaan
kuuntelemalla Kingin tarinoita kuin Mozartin musiikkia.
Totuus on, että jos kuuntelet jotakin mieluisaa,
piristyt hieman ja ÄO:si nousee hetkellisesti
muutamien tehtävien suorittamisessa.
Ei ole todistettu, että Mozartin musiikki
tai Kingin kauhutarinat
tekisivät sinusta pysyvästi älykkäämpää.
Toinen versio Mozart-myytistä on se,
että Mozartin kuuntelu tekee sinusta paitsi älykkäämmän myös terveemmän.
Valitettavasti tämä ei liene totta
henkilön kohdalla, joka kuunteli sitä lähes päivittäin,
nimittäin Mozart itse.
Hän kärsi tippurista, isorokosta, niveltulehduksesta,
ja mikä monien mielestä lopulta tappoi hänet,
kupasta.
Ehkäpä Mozartin olisi pitänyt olla tarkempi
valitessaan seksikumppaneitaan.
Kuinka sitten valitsemme kumppanin?
Sosiologien melko usein levittämä myytti on,
että mieltymyksemme romanttisiin kumppaneihin
ovat kulttuurin tuotetta.
Ne ovat siis sidoksissa kulttuuriin.
Mikään tieto ei kuitenkaan tue tätä.
Kuuluisassa tutkimuksessa tarkkailtiin ihmisiä 32 kulttuurista,
amerikkalaisista zuluihin,
ja sitä, mitä he etsivät kumppanissa.
Jokaisessa kulttuurissa ympäri maailman
miehet arvostivat enemmän kumppanin ulkonäköä
kuin naiset.
Samoin jokaisessa kulttuurissa
naiset arvostivat miehiä enemmän
kunnianhimoa ja korkeita tuloja.
Jälleen joka kulttuurissa
miehet pitivät itseään nuoremmista naisista,
keskiarvo taisi olla 2,66 vuotta.
Ja jälleen, joka kulttuurissa,
naiset pitivät itseään vanhemmista miehistä,
keskiarvo noin 3,42 vuotta.
Siksi tässä lukeekin: "Jokainen tarvitsee namusedän."
Siirrytäänpä sitten kumppanin jahtaamisesta
pallon jahtaamiseen, oli se sitten mikä tahansa pallo.
Myyttinä on,
että palloilijoilla on välillä putkia,
jolloin he osuvat aina, kuten tämä kaveri tässä.
Jos kuitenkin analysoidaan osumien ja hutien määrä,
käy ilmi, että kyse on hyvin usein sattumasta.
Aivosi muodostavat kuvioita sattumalta.
Jos heität kolikkoa,
saat kruunia tai klaavoja sattumanvaraisesti.
Aivot näkevät kaavoja, vaikkei niitä olisi.
Kun näemme tällaisia putkia,
toteamme, että: "Onpa hän tänään iskussa."
Saman kaavan saisi itseasiassa,
jos heittäisi huteja ja osumia aivan sattumanvaraisesti.
Poikkeuksena tähän on rangaistuslaukaukset.
Tuore tutkimus, jossa tutkittiin jalkapallon rangaistuspotkuja
osoittaa, että pelaajat, jotka edustavat maita,
joilla on huonot rangaistuspotkutilastot,
kuten esimerkiksi Englanti,
potkaisevat rankkarit nopeammin kuin maat, joilla on hyvät tilastot.
Ilmeisesti tästä syystä potkut menevät useammin ohi.
Tästä herää kysymys,
että voiko henkilön suoritusta parantaa jollakin tavalla.
Yksi asia, minkä voisi tehdä,
on rangaista ohilaukauksista,
ja katsoa, parantaako se tilannetta.
Sitä, parantaako rangaistus suoritusta,
on luultu testattavan
Milgramin kuuluisassa tottelevaisuuskokeessa,
josta lienet kuullut, jos opiskelet psykologiaa.
Tarinan mukaan osallistujien piti antaa
toisille osallistujille väärästä vastauksesta
sähköiskuja, joita he luulivat kuolettaviksi.
He tottelivat, koska joku valkotakkinen käski.
Tämä tarina on myytti kolmesta syystä.
Ensinnäkin, takki ei ollut valkoinen.
Se oli harmaa.
Toiseksi, osallistujille kerrottiin ennen koetta,
ja heitä muistutettiin aina tarpeen vaatiessa,
että sähköiskut olivat kivuliaita, mutta eivät tappavia.
Ne eivät myöskään aiheuttaneet pysyvää haittaa.
Kolmanneksi, osallistujat eivät antaneet iskuja
vain koska joku takki päällä käski.
Kun asiasta kysyttiin jälkikäteen,
kaikki olivat vahvasti sitä mieltä,
että tottelevaisuuskoe oli tieteellisesti merkittävä,
ja hyödyttäisi tiedettä.
Tämä hyöty oli tärkeämpää kuin osallistujien kokema
hetkellinen ja vaaraton epämukavuus.
Olen nyt puhunut noin 12 minuuttia,
ja te olette analysoinut puhetyylini ja elekieleni.
Olette yrittänyt selvittää, kannattaako minua uskoa,
olenko puhunut totta vai valehdellut.
Jos olette tehnyt näin, olette olleet väärässä.
Vaikka luulemme, että tunnistamme valehtelijan
kehon kielestä ja puhetavasta,
sadat psykologiset testit osoittavat,
että kaikki meistä, jopa poliisit ja etsivät,
joutuvat arvaamaan, jos valheita etsitään
kehonkielestä ja puheesta.
Tähän on kuitenkin poikkeus:
TV:ssä esitetyt katoamisilmoitukset.
On aika helppo ennustaa, ovatko sukulaiset kadoksissa,
vai ovatko ilmoituksen tekijät murhanneet kadonneen.
Aidon ilmoituksen, anteeksi,
siis huijarit pudistavat päätään, katsovat poispäin
ja sanovat vääriä asioita.
Sen sijaan aidon ilmoituksen tekijät
toivovat ääneen, että kadonnut palaa,
ja välttävät julmaa kieltä.
He voivat sanoa: "Hänet vietiin meiltä", ei "Hänet tapettiin."
Tämä puhe on nyt aika lopettaa.
Tässä kuitenkin vielä 30 sekunnissa
kattava psykologian myytti.
Psykologian myytti, josta ei kerrota oppikirjoissa
ja jota eivät edes yliopiston kurssit kumoa, on
että psykologia on kokoelma kiinnostavia teorioita,
joissa on jotain hyödyllistä,
ja kaikilla on jotain tarjottavaa.
Toivon, että olen todistanut viime minuutteina,
että tämä ei ole totta.
Meidän tulisi arvioida psykologian teorioita
tarkastelemalla, mitä ne ennustavat,
oli kyse sitten älyn lisääntymisestä Mozartin musiikilla,
oppimalla paremmin,
kun tieto annetaan sinulle sopivalla tavalla,
tai mikä tahansa. Kaikkia näitä voidaan testata tieteellisesti.
Ainoa tapa, jolla voimme edistyä
on verrata näitä ennustuksia dataan,
joka on saatu valvotuissa olosuhteissa.
Vain tällä tavalla voimme löytää
ne teoriat, jotka pitävät paikkansa,
ja ne, jotka ovat myyttejä.
Kiitos.
(Aplodeja.)