De când mă știu,
elefanții africani mi-au inspirat un profund sentiment de venerație.
Sunt cele mai mari mamifere care trăiesc acum pe Pământ,
cu o greutate de până la șapte tone
și cu o înălțime de trei metri și jumătate.
Pot mânca până la 400 de kilograme de hrană pe zi
și răspândesc semințe de plante pe mii de kilometri
de-a lungul vieții lor de 50-60 ani.
Femelele sunt centrul societății lor complexe.
Aceste femele, ce sunt lideri puternici, hrănesc puii
și le îndrumă pașii prin provocările savanelor africane
pentru a găsi hrană, apă și siguranță.
Societățile lor sunt foarte complexe,
iar noi nu am înțeles încă
modul în care comunică unii cu alții, cum se exprimă,
cum funcționează dialectele lor.
Și încă nu am înțeles cum se orientează,
cum își amintesc cele mai sigure locuri pentru a traversa un râu.
Sunt destul de sigură că, la fel ca mine,
majoritatea celor din aici simțiți
aceeași emoție pozitivă pentru aceste animale magnifice.
E foarte greu de crezut că nu ați văzut un documentar,
nu ați aflat despre inteligența lor
sau, dacă ați fost norocoși, nu i-ați privit direct
când ați fost într-un safari în sălbăticie.
Dar mă întreb câți dintre voi
ați fost cu adevărat înspăimântați de ei.
Am avut norocul să fiu crescută în Africa de Sud
de doi părinți profesori
și aveau un concediu lung, dar foarte puțini bani.
Obișnuiam să luăm vechiul Ford Cortina Estate
și împreună cu sora mea ne îngrămădeam în spate,
ne luam corturile și mergeam în excursie în diferite rezervații
din Africa de Sud.
Era minunat pentru un tânăr zoolog în devenire ca mine.
Dar îmi amintesc, chiar și la acea vârstă fragedă,
că aflasem de gardurile electrice înalte care înconjurau parcurile
ce ne separau.
Sigur, țineau elefanții la distanță de comunități,
dar țineau și comunitățile la distanță de zonele sălbatice.
A fost o provocare pentru mine la acea vârstă fragedă.
Abia când m-am mutat în Kenya, la vârsta de 14 ani,
am reușit să mă conectez cu vastele întinderi sălbatice din Africa de Est.
Și acolo mă simt cu adevărat și instinctiv,
acasă.
Am trăit mulți ani fericiți într-un cort, studiind comportamentul elefanților,
în Rezervația Națională Samburu,
sub îndrumarea profesorului Fritz Vollrath și a lui Iain Douglas-Hamilton,
studiind pentru doctorat și înțelegând lumea complexă a elefanților.
Dar acum, în calitatea de șef al programului de coexistență om-elefant
„Salvați elefanții”,
observăm că apar schimbări atât de repede,
încât e obligatorie o schimbare în unele dintre programele noastre de cercetare.
Nu mai putem doar să stăm și să înțelegem lumea elefanților
sau doar să studiem cum să oprim comerțul cu fildeș,
care e oribil și încă în desfășurare.
Trebuie să ne schimbăm resursele progresiv
pentru a privi această problemă în creștere a conflictului om-elefant,
pe măsură ce oamenii și pahidermele concurează pentru spațiu și resurse.
În anii '70
aveam 1,2 milioane de elefanți în toată Africa.
Azi, au mai rămas doar 400.000.
Dar în același timp, populația umană crescut de patru ori,
iar pământul este împărțit într-un ritm
cu care e foarte greu să ții pasul.
Prea des, acești elefanți migratori sfârșesc blocați în comunități,
căutând hrană sau apă,
ajung să spargă rezervoarele de apă,
să spargă conducte,
și desigur, să pătrundă în depozite pentru hrană.
E cu adevărat o provocare uriașă.
Vă puteți imagina spaima
provocată de un elefant care vă smulge acoperișul colibei
în mijlocul nopții
și nevoia de a vă protejați copii,
pe măsură ce trompa pătrunde înăuntru, căutând hrană în întuneric?
Acești elefanți mănâncă și zdrobesc culturi,
iar asta scade treptat
toleranța pe care oamenii obișnuiau să o aibă față de elefanți.
Și, din păcate, pierdem aceste animale în fiecare zi,
în unele țări, în fiecare oră,
nu numai din cauza braconajul de fildeș
dar și din cauza conflictului om-elefant în creștere,
pe măsură ce concurează pentru spațiu și resurse.
E o provocare enormă.
Cum ții pahiderme de șapte tone,
care adesea vin în grupuri de 10-12,
departe de aceste ferme rurale foarte mici
când ai de-a face cu oameni
care trăiesc la limita sărăciei?
Ei nu au mulți bani.
Cum rezolvi această problemă?
Poți începe să construiești garduri electrice,
și asta se întâmplă în toată Africa,
vedem asta din ce în ce mai mult.
Dar ele împart zone și blochează coridoare.
Și vă spun că elefanții nu se gândesc prea mult,
mai ales dacă blochează un loc bun cu apă
și au nevoie de apă
sau dacă e o femelă atrăgătoare pe partea cealaltă.
Nu durează mult să doboare acești stâlpi.
Odată ce apare o gaură în gard,
se întorc, vorbesc cu tovarășii lor
și trec cu toții
și astfel ai 12 elefanți în zona comunităților.
Și acum ai într-adevăr probleme.
Oamenii încearcă noi modele de garduri electrice.
Elefanți nu se gândesc prea mult nici atunci.
(Râsete)
Dar în loc să punem sârme dure, drepte, electrice,
garduri care blochează migrația,
mai bine am privi altfel această provocare.
Mă interesează mai mult metodele holistice și naturale
de a separa elefanții și oamenii, acolo unde e necesar.
Doar vorbind cu oamenii,
vorbind cu păstorii din nordul Kenyei
care cunosc foarte bine savana,
am aflat că elefanții nu se vor hrăni cu copaci
care au stupi sălbatici în interior.
Era o poveste interesantă.
În timp ce elefanții își iau hrana din copaci,
ei rup crengi și poate și un stup sălbatic.
Albinele vor zbura din stupi
și vor înțepa elefanții.
Dacă elefanții au fost înțepați,
poate vor ține minte că acel copac e periculos
și nu vor mai reveni în același loc.
Pare imposibil să fie înțepați prin pielea lor groasă,
pielea elefantului are aproximativ doi centimetri grosime.
Dar se pare că îi înțeapă în zonele umede:
în jurul ochilor, după urechi, în gură, în trompă.
Vă dați seama că își vor aminti asta foarte repede.
Și nu e singurul lucru de care se tem.
Albinele africane au o abilitate extraordinară:
când înțeapă într-un loc eliberează un feromon
care impulsionează celelalte albine să înțepe în același loc.
Ei nu se tem doar de o înțepătură de albină,
se tem de miile de albine
ce vin și îi înțeapă în același loc.
Și desigur, o femelă bună
își va feri întotdeauna puii de această amenințare.
Puii au pielea mult mai subțire
și e posibil ca ei să poată fie înțepați
prin pielea lor subțire.
Deci pentru doctorat, am avut această provocare neobișnuită
de a încerca să aflu
cum interacționează elefanții africani și albinele africane,
când teoretic ei nu interacționează deloc.
Cum voi studia asta?
Ei bine, am înregistrat zumzetul unor albine agitate
și l-am pus unor elefanți care se odihneau sub copaci
printr-un sistem audio wireless,
pentru a înțelege cum ar reacționa dacă ar fi albine în zonă.
Și s-a dovedit că reacționează destul de dramatic
la sunetul albinelor sălabtice africane.
Aici, acest grup extraordinar de elefanți aude zumzetul albinelor.
Le puteți vedea urechile mișcându-se în sus și în jos,
își mișcă capetele dintr-o parte în alta,
un elefant își mișcă trompa pentru a adulmeca.
Un alt elefant lovește unul din pui
ca să se ridice, ca și cum ar exista o amenințare.
Unul dintre elefanți declanșează o retragere
și curând întreaga familie de elefanți aleargă după ea
prin savană, într-un nor de praf.
(Zumzet de albinelor)
(Zumzetul încetează)
Am făcut acest experiment de multe ori
și aproape întotdeauna elefanții fug.
Nu numai că fug,
dar se acoperă cu praf pe măsură ce aleargă,
ca și cum ar lovi albinele în aer.
Am pus și microfoane infrasonore în jurul elefanților
în timpul acestor experimente.
Am descoperit că ei comunicau prin mormăieli infrasonore
pentru a se avertiza de amenințarea albinelor
și pentru a sta departe de acea zonă.
Aceste descoperiri comportamentale
ne-au ajutat mult să înțelegem cum ar reacționa elefanții
dacă ar auzi zumzăitul albinelor sau dacă le-ar vedea.
Asta m-a determinat să inventez un gard din stupi de albine
pe care îl construim în jurul fermelor mici de unu-două pogoane
în zonele cele mai vulnerabile din Africa,
unde oameni și elefanți concurează pentru teritoriu.
Aceste garduri din stupi sunt foarte simple.
Folosim 12 stupi adevărați și 12 stupi falși
pentru a proteja un pogon de teren.
Un stup fals e o simplă bucată de placaj
pe care o tăiem în pătrate, o vopsim în galben
și o agățăm printre stupi.
Practic păcălim elefanții
să creadă că sunt mai mulți stupi decât în realitate.
Desigur, costul gardului se reduce la jumătate.
Deci avem un stup și un stup fals,
un stup de albine și un stup fals,
la fiecare zece metri de gard.
Stupii sunt susținuți de stâlpi,
au un acoperiș pentru a proteja albinele
și sunt interconectate cu o bucată de sârmă
care merge de jur împrejur, conectând stupii.
Deci, dacă un elefant încearcă să intre în fermă
va evita cu orice preț stupul,
dar ar putea încerca să treacă printre stupul adevărat și cel fals,
dar va face toți stupii să se miște când sârma îi atinge corpul.
Și după cum știm din cercetarea noastră,
acest lucru va determina elefanții să fugă
și sperăm să își amintească să nu mai revină în acea zonă periculoasă.
Albinele roiesc în afara stupului
și îi sperie pe elefanți.
Studiem aceste garduri folosind camere video,
pentru a înțelege cum reacționează elefanții
în timpul nopții,
atunci când au loc cele mai multe distrugeri de recolte.
Și am reușit, în fermele studiate,
să ținem la distanță 80% din elefanți
de hotarele acestor ferme.
Albinele și gardurile de stupi polenizează terenurile.
Avem astfel atât o reducere majoră a distrugerilor recoltelor,
dar și o creștere a producției prin polenizarea
pe care albinele o oferă recoltelor.
Rezistența gardurilor din stupi e foarte importantă,
coloniile de albine trebuie să fie foarte puternice.
Încercăm să ajutăm fermierii să planteze culturi favorabile polenizării
pentru a-și mări numărul stupilor,
pentru a crește puterea albinelor
și desigur, pentru a produce cea mai bună miere.
Această miere aduce un venit suplimentar important fermierilor.
E o alternativă sănătoasă pentru zahăr,
și în societatea noastră
e un cadou valoros oferit soacrelor,
ceea ce îl face aproape inestimabil.
(Râsete)
Acum îmbuteliem mierea
și numim această minunată miere sălbatică „Mierea prietenoasă cu elefanții”.
Este un nume amuzant,
dar atrage atenția asupra proiectului nostru
și ajută oamenii să înțeleagă ce încercăm să facem
pentru a salva elefanții.
Lucrăm cu multe femei
în peste 60 de zone cu conflicte între oameni și elefanți,
din 19 țări din Africa și Asia
pentru a construi aceste garduri din stupi,
lucrăm alături de mulți fermieri,
dar mai ales cu femei-fermier,
le ajutăm să trăiască mai bine, în armonie cu elefanții.
Încercăm să dezvoltăm și o serie de opțiuni
pentru a trăi în armonie cu aceste masive pahiderme.
Una din acestea e să încercăm și să îi convingem pe fermieri,
pe femei în special,
să regândească ceea ce plantează
în interiorul fermelor.
Ne preocupăm de plantarea culturilor
pe care elefanții nu le mănâncă în mod special, precum: ardeii chili,
ghimbir, moringa, floarea-soarelui.
Dar pe care albinele și gardurile de stupi le iubesc
pentru că au flori frumoase.
Una din aceste plante e o plantă țepoasă numită sisal,
poate o cunoașteți sub numele de iută.
Această plantă extraordinară poate fi tăiată în fâșii
din care pot fi țesute produse.
Lucrăm cu aceste femei minunate,
care trăiesc zilnic cu provocările elefanților,
pentru a folosi această plantă la împletirea de coșuri,
pentru a avea un venit alternativ.
Am început construcția acum trei săptămâni
a unui centru de afaceri pentru femei,
unde vom lucra cu aceste femei
nu numai ca experte în apicultură,
dar și ca împletitoare minunate de coșuri,
vom prelucra uleiuri de chili, floarea soarelui,
vom face balsam de buze și miere,
și continuăm să-i ajutăm pe acești fermieri
să realizeze proiecte ecologice ce le permit să trăiască și să muncească
mai bine alături de elefanți.
Indiferent că vorbim de femele,
de mame sau cercetătoare ca mine,
văd mai multe femei venind acum în față,
care se gândesc diferit și mai curajos la provocările cu care ne confruntăm.
Cu mai multă inovație
și poate cu mai multă empatie unii față de alții,
cred că putem trece de la o stare de conflict cu elefanții
la o conviețuire adevărată.
Vă mulțumesc!
(Aplauze).