מאז שאני זוכרת את עצמי,
פילים אפריקאיים מילאו אותי בתחושה של התפעלות מוחלטת.
הם היונק היבשתי הגדול ביותר שחי כיום בכדור הארץ,
הם מגיעים למשקל של עד שבע טונות,
גובה של שלוש וחצי מטרים.
הם יכולים לאכול עד 400 קילו של אוכל ביום,
והם מפזרים זרעי צמחים חשובים במרחק של אלפי קילומטרים
במהלך 50-60 שנות חייהם.
במרכז החברה מלאת החמלה והמורכבת שלהם עומדות הנקבות.
הנקבות האלה, מנהיגות חזקות, מטפחות את הצעירים
ומנווטות את דרכן בינות האתגרים של הסוואנה האפריקאית
למצוא אוכל, מים וביטחון.
החברות שלהם כל כך מורכבות,
שאנחנו עדיין לא הצלחנו לפרק לחלוטין
איך הם מתקשרים, איך הם מדברים זה עם זה,
איך הדיאלקטים שלהם עובדים.
ואנחנו עדיין לא ממש מבינים איך הם מנווטים במרחב,
זוכרים מהם המקומות הבטוחים ביותר לחצות נהר.
אני די בטוחה שכמוני,
לרובכם בחדר הזה יש תגובה רגשית חיובית דומה
לבעל החיים המרהיב ביותר מכל החיות.
זה ממש קשה אחרי שראינו סרט דוקומנטרי,
למדנו על האינטליגנציה שלהם
או אם היה לנו מזל, לראות אותם בעצמנו,
בספארי בטבע.
אבל אני תוהה כמה מכם
חוו פחד אמיתי מולם.
היה לי את המזל לגדול בדרום אפריקה
לשני הורים מורים
שהיו להם חופשות ארוכות אבל תקציב מאוד מוגבל.
אז נהגנו לקחת את הפורד קורטינה אסטייט הישנה שלנו,
ויחד עם אחותי, היינו אורזים הכל מאחור,
לוקחים את האוהלים שלנו ויוצאים לקמפינג בשמורות הטבע השונות
בדרום אפריקה.
זה היה פשוט גן עדן לזואולוגית צעירה ומתחילה כמוני.
אבל אני זוכרת שכבר בגיל הזה
חשבתי שהגדרות החשמליות הגבוהות שהקיפו את שמורות הטבע
די מפרידות.
נכון, הם שמרו שהפילים מחוץ למקומות היישוב,
אבל הם גם הפרידו בין מקומות היישוב לשטחי הבר שלהם.
זה היה די מאתגר עבורי בגיל הצעיר הזה.
רק כשעברתי לקניה בגיל 14,
התחלתי להתחבר למרחבי הטבע הפתוחים של מזרח אפריקה.
ובהם עכשיו, אני מרגישה באמת ובתמים
בבית.
ביליתי שנים מאושרות רבות מאוד חוקרת את התנהגות הפילים, באוהל,
בשמורת הטבע הלאומית סמבורו,
תחת הכוונתו של פרופסור פריץ וולרט ואיאן דגלאס-המילטון,
כחלק מהדוקטורט שלי להבנת המורכבות של חברות הפילים.
אבל עכשיו, בתפקידי כראש תכנית הדו-קיום בין בני אדם ופילים
להצלת הפילים,
אנחנו רואים כל כך הרבה שינויים שמתרחשים כל כך מהר
שהם גרמו לשינוי בחלק מתכניות המחקר שלנו.
אנחנו כבר לא יכולים רק לשבת ולהבין את חברות הפילים
או ללמוד איך אפשר לעצור את הסחר בשנהב,
דבר שהוא מחריד ועדיין מתרחש.
אנחנו צריכים יותר ויותר לשנות את המשאבים שלנו
כדי לבחון את הבעיה הגדלה של הקונפליקט בין בני אדם ופילים,
ככל שבני האדם והפילים מתחרים ביניהם על מרחב ומשאבים.
עד שנות ה-70
היו לנו 1.2 מיליון פילים שנדדו ברחבי אפריקה.
כיום, אנחנו מתקרבים לקו של רק 400,000 פילים שנשארו.
במקביל, האוכלוסיה האנושית צמחה פי ארבע,
והארץ מתחלקת בקצב כזה
שממש קשה לעמוד בו.
לעתים קרובות מדי, הפילים הנודדים האלה מוצאים את עצמם תקועים בתוך מקומות יישוב,
בחיפוש אחר מזון ושתיה
אבל בסופו של דבר הם שוברים את מתקני המים,
שוברים את הצינורות
וכמובן, פורצים לתוך חנויות מזון בחיפוש אחר אוכל.
זה אתגר ממש עצום.
תוכלו לדמיין את הפחד שהייתם חשים
אם פיל היה מעיף ממש את הגג של בקתת הבוץ שלכם?
באמצע הלילה
ואתם צריכים להרחיק את הילדים שלכם
כשהחדק נכנס פנימה בחיפוש אחר מזון בחושך מוחלט?
הפילים האלה גם רומסים ואוכלים גידולים,
ובאופן מסורתי זה מכלה
את הסובלנות שפעם היתה לאנשים כלפי הפילים.
ולמרבה הצער, אנחנו מאבדים את החיות האלה בקצב יומי
ובמדינות מסוימות, בקצב שעתי --
לא רק בגלל הסחר בשנהב
אלא בגלל הדרדור הגובר בקונפליקט בין בני אדם ופילים
ככל שהם מתחרים ביניהם על שטחים ומשאבים.
זהו אתגר עצום.
כלומר, איך מרחיקים פילים במשקל שבע טון,
שלרוב מגיעים בקבוצות של 10 או 12 פריטים
מהחוות החקלאיות המרוחקות האלה
כשאנחנו מתעסקים עם אנשים
שחיים על קצה גבול העוני?
אין להם תקציבים גדולים.
איך פותרים את הבעיה הזו?
ובכן, פתרון אחד הוא שאפשר פשוט לבנות גדרות חשמליים,
וזה מתרחש בכל רחבי אפריקה,
אנחנו רואים שזה קורה יותר ויותר.
אבל הם מחלקות שטחים וחוסמות מעברים.
ואני אומרת לכם, הפילים האלה לא ממש שמים לב אליהם,
בייחוד עם הגדרות האלה חוסמות מקור מים מיוחד מאוד
אם הם זקוקים למים,
או אם יש פילה נקבה מאוד מושכת בצד השני.
לא נדרש הרבה זמן להפיל את אחד העמודים האלה.
וברגע שנוצר חור בגדר,
הם חוזרים, מדברים עם החברים שלהם
ופתאום הם כולם עוברים,
ועכשיו יש לך 12 פילים בצד היישוב של הגדר.
ועכשיו אנחנו ממש בצרות.
אנשים ממשיכים להעלות רעיונות חדשים לגדרות חשמליים.
ובכן, הפילים האלה לא ממש שמים גם על אלה.
(צחוק)
אז במקום שיהיו לנו את אותם גדרות ישרים, קשיחים, חשמליים,
המפצלים וחוסמים את נתיבי הנדידה,
חייבים להיות פתרונות אחרים לפתור את הבעיה הזו.
אני הרבה יותר מעוניינת בפתרונות הוליסטיים וטבעיים
שיפרידו בין פילים ובני האדם כשצריך.
אפשר פשוט לדבר עם האנשים,
לדבר עם הקהילות החקלאיות של צפון קניה
שיש להן כל כך הרבה ידע על הסוואנה,
גילינו את הסיפור הזה שיש להם שפילים לא יכולים לאכול מעצים
שיש בהם כוורות דבורים פראיות.
עכשיו זה סיפור מעניין.
בזמן פילים שאוכלים מעצים,
הם שוברים ענפים ואולי יכולים לשבור כוורות.
והדבורים האלה בתגובה בורחות מהקנים הטבעיים שלהם
ועוקצות את הפילים.
עכשיו אם הפילים נעקצים,
אולי הם יזכרו שהעץ הזה הוא מסוכן
ולא יחזרו לאותו מקום.
נראה בלתי אפשרי לעקוץ אותם דרך העור העבה שלהם --
עור הפיל הוא בעובי של כשני סנטימטרים.
אבל נראה שהדבורים עוקצות אותם באזורים הלחים,
סביב העיניים, מאחורי האוזניים, בפה, בתוך החדק.
אתם יכולים לדמיין שהם יזכרו את זה די מהר.
וזה לא העקיצה האחת שהם מפחדים ממנה.
לדבורים אפריקאיות יש יכולת מדהימה:
כשהן דוקרות במקום אחד, הם משחררות פרומון
שגורם לשאר הדבורים לבוא ולעקוץ את אותו מקום.
אז זה לא רק עקיצה אחת שמפחידה אותם --
זה אולי אלפי עקיצות,
שעוקצות באותו מקום -- שמפחידות אותם.
וכמובן, מנהיגה טובה
תמיד תרחיק את הצעירים שבחסותה מאיום שכזה.
לגורים הצעירים יש עור הרבה יותר דק,
ויש את האפשרות שיעקצו אותם
דרך העור הדק הזה.
אז בשביל הדוקטורט שלי היה לי אתגר ייחודי
לנסות ולהבין
איך פילים אפריקאים ודבורים אפריקאיות מתקשרים זה עם זה,
כשההנחה היתה שהם לא יתקשרו כלל.
איך יכולתי לחקור את זה?
ובכן, מה שעשיתי זה שלקחתי את הרעש של דבורי דבש אפריקאיות במצוקה,
והשמעתי אותו לפילים בזמן מנוחה תחת עצים
דרך מערכת רמקולים אלחוטית,
אז יכולתי להבין איך הם מגיבים כאילו שהיו שם דבורים ממש.
ומסתבר שהם מגיבים באופן די דרמטי
לרעש של דבורים אפריקאיות.
הנה אנחנו, משמיעים את רעש הדבורים לקבוצה מדהימה של פילים.
אתם יכולים לראות את האוזניים מתרוממות, נפתחות,
הם מפנים את הראש שלהם מצד לצד,
פילה אחת שולחת את החדק שלה לנסות ולהריח.
יש עוד פילה שבועטת באחד הגורים על האדמה
כדי לומר לו שיקום כאילו יש איום אמיתי.
ופילה אחת מתחילה לסגת,
ודי מהר משפחת הפילים כולה רצה אחריה
ברחבי הסוואנה בענן אבק.
(רעש של דבורים מזמזמות)
(הרעש מפסיק)
עכשיו ביצענו את הניסוי הזה הרבה פעמים,
והפילים כמעט תמיד בורחים.
לא רק שהם בורחים,
הם מכסים את עצמם באבק תוך כדי ריצה,
כאילו הם מנסים להעיף את הדבורים שסביבם.
והצבנו מיקרופונים אינפראסוניים סביב הפילים
במהלך הניסויים האלה.
ומסתבר שהם מתקשרים זה עם זה בקולות אינפראסוניים
כדי להזהיר זה את זה מפני איום הדבורים
ולהתרחק מהאזור.
אז הגילויים ההתנהגותיים האלה
ממש עוזרים לנו להבין איך פילים יגיבו
אם ישמעו או יראו דבורים.
זה הוביל אותי להמציא פתרון חדשני של גדר כוורות,
שאנחנו בונים עכשיו סביב חוות קטנות בנות דונם-שתיים
באזורי הספר הכי פגיעים באפריקה
שם בני אדם ופילים מתחרים ביניהם על שטח.
גדרות הכוורות האלה ממש ממש פשוטות.
אנחנו משתמשים ב-12 כוורות ו-12 כוורות דמה
כדי להגן על דונם אחד של חווה חקלאית.
כוורת דמה היא פשוט חתיכה של עץ
שחתכנו לריבועים וצבענו בצהוב,
ותלינו בין הכוורות.
אנחנו בעצם גורמים לפילים
לחשוב שיש יותר כוורות ממש שיש באמת.
וכמובן, זה מקצץ את עלות הגדר בחצי.
אז יש לנו כוורת וכוורת דמה
וכוורת ועכשיו כוורת דמה,
בכל 10 מטרים סביב ההיקף החיצוני.
הן מוצבות על עמודים
עם גג הצללה להגן על הדבורים,
והן מקושרות ביניהן בעזרת כבל מתכת פשוט,
שמקיף את כל הכוורות ומחבר ביניהן.
אז אם פיל מנסה להיכנס לחווה,
הוא ינסה להימנע מהכוורת בכל מחיר.
אבל הוא עלול לנסות להידחף בין הכוורת וכוורת הדמה,
ואז הוא יגרום לכל הכוורות להתנדנד כשהכבל יפגע בחזה שלו.
ואנחנו יודעים מהמחקר שלנו,
שזה יגרום לפיל להסתובב ולברוח --
ונקווה שהוא גם יזכור לא לחזור לאזור המסוכן הזה.
הדבורים עפות בנחיל מחוץ לכוורת,
והן ממש מפחידות את הפילים.
גדרות הכוורות האלה שאנחנו חוקרים אותם משתמשות באמצעים כמו מלכודות מצלמה
שמסייעות לנו להבין איך הפילים מגיבים
להן בשעות הלילה
שאז רוב הפשיטות על הגידולים מתרחשות.
וגילינו בחוות המחקר שלנו
שאנחנו מצליחים להרחיק עד 80% מהפילים
מחוץ לגבולות החוות הללו.
והדבורים וגדרות הכוורות גם מפרות את השדות.
אז יש לנו הפחתה משמעותית בפשיטות הפילים על הגידולים
ועליה משמעותית בפירות בעקבות שירותי ההפריה
שהדבורים מספקות לגידולים עצמם.
כוחן של גדרות הכוורות חשוב מאוד --
המושבות צריכות להיות חזקות מאוד.
אז ניסינו לעזור לחקלאים לבחור גידולים שהם ידידותיים לדבורים מפרות
כדי לחזק את הכוורות שלהם,
לחזק את כוחן של הדבורים שלהם
וכמובן, להפיק את הדבש הטעים ביותר.
הדבש הזה בעל ערך כל כך חשוב כמקור פרנסה נוסף עבור החקלאים.
זאת אלטרנטיבה בריאה לסוכר,
ובקהילה שלנו,
זאת מתנה מאוד יקרה לתת לחמותך,
מה שהופך אותו לבלתי יסולא מפז.
(צחוק)
כיום אנחנו מבקבקים את הדבש הזה,
וקראנו לדבש הפראי המדהים הזה דבש ידידותי לפילים.
זה שם כייפי,
אבל הוא גם מושך תשומת לב לפרויקט שלנו
ומסייע לאנשים להבין את מה שאנחנו מנסים לעשות
להצלת הפילים.
אנחנו עובדים כיום עם כל כך הרבה נשים
ביותר מ-60 אזורי קונפליקט בין פילים ובני אדם
ב-19 מדינות באפריקה ואסיה
כדי לבנות את אותן גדרות כוורות,
ואנחנו עובדים בצמוד מאוד עם כל כך הרבה חקלאים
אבל במיוחד כרגע עם נשים חקלאיות,
אנחנו עוזרים להן להשיג חיים טובים יותר בהרמוניה עם הפילים.
אחד הדברים שאנחנו מנסים לעשות הוא לפתח ארגז כלים של אפשרויות
כדי לחיות בהרמוניה טובה יותר עם הפילים הענקיים הללו.
אחד האתגרים הוא לנסות ולגרום לחקלאים
ולנשים במיוחד,
לחשוב באופן שונה על מה שהם מתכננים לשתול
גם בתוך החוות שלהם.
אז אנחנו בוחנים גידולי שדה
שהפילים לא ממש אוהבים לאכול, כמו פלפלי צ'ילי,
ג'ינג'ר, מורינגה, חמניות.
וכמובן, הדבורים וגדרות הכוורות גם הם אוהבים את הגידולים האלה,
כי יש להם פרחים יפים.
אחד הצמחים האלה הוא צמח קוצני בשם סיסל (אגבה) --
אתם אולי מכירים אותו בשם ג'וט.
והצמח המדהים הזה, אפשר לקלף את הקליפה שלו
ולהפוך אותה לחומר גלם לאריגה.
אנחנו עובדים עם הנשים המדהימות האלה
שחיות מדי יום את האתגרים מול פילים
ומשתמשות בצמח הזה כדי לקלוע סלים
כדי לספק הכנסה אלטרנטיבית עבורם.
אנחנו התחלנו ממש לפני שלושה שבועות לבנות
מרכז יזמות לנשים
שם נעבוד עם הנשים הללו
לא רק כדבוראיות מומחיות
אלא כקולעות סלים מדהימות;
הן הולכות להפיק שמן צ'ילי, שמן חמניות,
ולהכין תכשירים לשפתיים ודבש,
ואנחנו פועלים לעזור לאותן חקלאיות שמשתתפות
לחיות בעזרת פרויקטים מעודדי אקולוגיה שחיים ועובדים יחד
עם החיים עם פילים.
אז בין אם אלה המנהיגות
או אמהות או חוקרות כמוני,
אני אכן רואה שיותר נשים עומדות בחזית עכשיו
וחושבות באופן שונה ובעל תעוזה לגבי האתגרים מול אנחנו מתמודדים.
בעזרת יותר חדשנות,
ואולי קצת יותר אמפתיה זה כלפי זה,
אני מאמינה שנוכל לעבור ממצב של קונפליקט עם הפילים
לדו-קיום אמיתי.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)