יש הרבה סיפורים שאפשר לספר על מלחמת עולם שניה,
מהטראגיים למעוררי ההשראה.
אבל אולי אחד הסיפורים הכי מרגשים
היה הסיפור של משפחת אקונה,
שחולקה על ידי מלחמה אחד נגד השני ונגד הזהויות שלהם.
איצ'ירו אקונה ואישתו יוקייה
היגרו לארצות הברית מיפן ב 1918
בחיפוש אחר הזדמנויות,
הם פתחו חנות מכולת קטנה במרכז קליפורניה
וגידלו תשעה ילדים.
אבל כשגברת אקונה נפטרה ב 1933,
הילדים נשלחו לחיות עם קרובים ביפן,
אביהם הצטרף אליהם במהרה.
למרות שהיה להם קשה להתרגל למעבר
אחרי שנולדו וגודלו באמריקה,
הבן הבכור, הארי, יצר קשר קרוב עם דודו הגדול,
שלימד אותו את השפה היפנית, התרבות והערכים.
עם זאת, כשהארי ואחיו קן
היו בוגרים מספיק לעבוד,
הם חזרו למדינה אותה החשיבו בית,
והשתקעו ליד לוס אנג'לס.
אבל אז, ב 7 בדצמבר 1941, המתקפה על פרל הארבור.
עם תחילת המלחמה נגד יפן,
ממשל ארצות הברית לא סמך על הנאמנות
של האזרחים שהייתה להם משפחה או קשרי משפחה במדינות אויב.
ב 1942, בערך 120,000 יפנים אמריקאים שחיו בחוף המערבי
חוו שלילה של זכויות האזרח
והועברו בכוח למחנות כליאה,
אפילו שרובם, כמו הארי וקן, היו 'ניסיי',
אמריקאים או בעלי אזרחות כפולה שנולדו בארצות הברית
להורים מהגרים יפנים.
לאחים היה קשר מוגבל עם המשפחה ביפן,
והם מצאו את עצמם מבודדים במחנה באזור מרוחק בקולורדו.
אבל הסיפור שלהם קיבל פן נוסף
כשהמגייסים משרותי הביון של צבא ארצות הברית
הגיעו למחנה וחיפשו מתנדבים דוברי יפנית.
למרות היחס של הממשל.
הארי וקן קפצו על ההזדמנות לעזוב את המחנה
ולהוכיח את הנאמנות שלהם כאזרחים אמריקאים.
בתור אנשים שחונכו ביפן,
הם התחילו במהרה את השרות שלהם,
תרגמו מסמכים שנתפסו,
חקרו חיילים יפניים,
והפיקו תעמולה בשפה היפנית
שמכוונת לשכנע את כוחות האויב להיכנע.
העבודה של האחים היתה בעלת ערך רב למאמץ המלחמתי,
סיפקה מידע אסטרטגי חיוני
על הגודל והמיקום של הכוחות היפנים.
אבל הם עדיין עמדו בפני האפליה וחוסר האמון מעמיתייהם החיילים.
הארי נזכר במקרה
בו ציוד הלחימה שלו נעלם באופן מסתורי
ממש לפי צניחה לשטח האויב,
עם קצין לבן שסירב לתת לו נשק.
למרות זאת, שני האחים המשיכו לשרת בנאמנות
עד סוף המלחמה.
אבל הארי וקן לא היו האחים היחידים למשפחת אקונה שלחמו באזור הפסיפי.
ללא ידיעתם, שני אחים צעירים יותר,
השלישי והרביעי מחמשת הבנים למשפחת אקונה,
שרתו בנאמנות את הצי היפני הקיסרי,
סבורו בחיל האויר של הצי,
ושירו בן ה 15 כמתאם אימונים למתגייסים חדשים.
כשהמלחמה נגמרה, הארי וקן שרתו בכוחות הכיבוש המאוחדים
ונראו כבוגדים על ידי המקומיים.
כשכל אחי אקונה התאספו לאיחוד משפחתי
בקגושימה בפעם הראשונה זה עשור,
התגלה ששני הזוגות נלחמו בצדדים מנוגדים.
הרוחות התלהטו וקטטה כמעט פרצה
עד שאביהם התערב.
האחים הצליחו להשלים
וסבורו ושירו הצטרפו להארי וקן בקליפורניה,
ומאוחר יותר נלחמו עבור צבא ארצות הברית בקוריאה.
רק בשנת 1988 הכירה ממשלת ארצות הברית
בחוסר הצדק של מחנות הכליאה
ואישרה פיצויים לשורדים.
עבור הארי, עם זאת, החרטה הגדולה ביותר היתה שלא היה לו האומץ
להודות לדודו היפני שלימד אותו כל כך הרבה.
הסיפור של האחים אקונה הוא הרבה דברים:
משפחה שהופרדה על ידי הנסיבות,
הטיפול הלא צודק ביפנים אמריקאים,
והמאבק האישי להשלים עם זהויות של שני לאומים.
אבל הוא גם מגלה סיפור גדול יותר על ההסטוריה האמריקאית:
הדיכוי אותו חוו קבוצות מהגרים וההתמדה שלהם בלהתגבר עליה.