Zamislite da ste u Rimu
i prispeli ste do Vatikanskih muzeja.
Vukli ste se kroz dugačke hodnike,
pored statua, fresaka i mnogih drugih stvari.
Uputili ste se ka Sikstinskoj kapeli.
Konačno - dugačak hodnik, stepenik i vrata.
Nalazite se na pragu Sikstinske kapele.
Pa, šta očekujete?
Uzdignute zvonike? Horove anđela?
Nemamo ništa od toga tamo.
Umesto toga, možda se pitate, šta imamo?
Pa, zavese preko Sikstinske kapele.
Mislim, bukvalno ste okruženi oslikanim zavesama,
originalnim ukrasima ove kapele.
Crkve su koristile tapiserije
ne samo radi zaštite od hladnoće tokom dugih službi,
već i kao način predstavljanja velikog pozorišta života.
Ljudska drama u kojoj svako od nas igra ulogu
predstavlja veliku priču, priču koja obuhvata ceo svet
i koja se razotkriva u tri nivoa
na oslikanoj površini Sikstinske kapele.
Ova zgrada je započeta kao prostor za malu grupu bogatih,
obrazovanih hrišćanskih sveštenika.
Tu su se molili. Tu su odabirali papu.
Pre petsto godina,
bilo je to vrhunsko utočište za sveštenike.
Pa, možda se pitate, kako to da danas privlači i očarava
pet miliona ljudi godišnje,
sasvim različitog porekla?
Zato što se u tom sabijenom prostoru odvijala kreativna eksplozija,
podstaknuta intenzivnim uzbuđenjem zbog novih geopolitičkih granica,
što je zapalilo drevnu misionarsku tradiciju Crkve
i stvorilo jedno od najvećih dela u istoriji umetnosti.
Ovaj razvoj se odigrao kao velika evolucija,
napravivši pomak od svog početka, od nekolicine pripadnika elite
da bi najzad mogao da se obrati čitavoj publici ljudi
koja pristiže iz svih krajeva sveta.
Ovaj razvoj se odigrao u tri faze,
od kojih je svaka vezana za istorijske okolnosti.
Prva je bila prilično ograničenog dometa.
Odražavala je perspektivu koja je bila prilično palanačka.
Druga se desila nakon dramatičnih izmena u pogledima na svet
po Kolumbovom istorijskom putovanju;
a treća,
kada je uveliko bilo u toku razdoblje velikih geografskih otkrića,
a crkva je bila dorasla izazovu da postane globalna.
Prvobitni ukrasi u ovoj crkvi odražavali su manji svet.
Tu su bile užurbane scene
koje su iznosile priče o životu Isusa i Mojsija,
prikazujući razvoj jevrejskog i hrišćanskog naroda.
Čovek koji je ovo naručio, Papa Sikst IV,
okupio je tim snova firentinske umetnosti,
uključujući ljude kao što je Sandro Botičeli
i čovek koji će kasnije postati Mikelanđelov učitelj slikanja,
Girlandajo.
Ti ljudi su prekrili zidove frizom čistih boja,
a u tim pričama ćete primetiti poznate pejzaže.
Umetnici su koristili rimske spomenike ili pejzaže Toskane
da bi prizvale daleku priču, nešto mnogo poznatije.
Uz dodate slike papinih prijatelja i porodice,
ovo je bila savršena dekoracija za malu palatu
ograničenu samo na evropski kontinent.
Međutim, 1492. godine otkriven je Novi svet
i širili su se vidici,
pa je i ovaj mikrokosmos od 40 sa 14 metara morao da se proširi.
I jeste,
zahvaljujući kreativnom geniju,
vizionaru i sjajnoj priči.
Kreativni genije je bio Mikelanđelo Buonaroti,
koji je imao 33 godine kada su ga izabrali
da ukrasi tavanicu površine 1 115 kvadratnih metara,
i stvari mu nisu išle na ruku - obučio se da bude slikar,
ali je to napustio da bi se bavio skulpturom.
Bilo je ljutih mecena u Firenci jer je ostavio gomilu
nezavršenih narudžbina,
jer ga je u Rim namamila mogućnost velikog skulptorskog projekta,
a taj projekat je propao.
Ostala mu je narudžbina da naslika 12 apostola
na ukrasnoj pozadini tavanice Sikstinske kapele,
koja bi izgledala kao bilo koja druga tavanica u Italiji.
Ipak, genije je bio dorastao izazovu.
U doba kada se čovek usudio da plovi Atlantskim okeanom,
Mikelanđelo se usudio da krstari novim umetičkim vodama.
On će, takođe, ispričati priču -
ne o apostolima, već o velikim počecima,
priču o postanju.
Ne prolaze baš tako lako te priče na tavanici.
Kako biste mogli da razaznate užurbanu scenu 19 metara ispod nje?
Slikarska tehnika koja se tokom 200 godina prenosila
u firentinskim ateljeima nije bila spremna za ovakvu vrstu priče.
No, Mikelanđelo nije stvarno bio slikar,
pa je radio šta je mogao.
Umesto uobičajenog popunjavanja prostora užurbanošću,
uzeo je čekić i dleto i odlomio delić mermera
da bi pokazao figuru unutra.
Mikelanđelo je bio esencijalist;
pričao je svoju priču kroz snažna, dinamična tela.
Taj plan je prihvatio upečatljivi papa Julije II,
čovek koji nije zazirao od Mikelanđelove smele genijalnosti.
Bio je bratanac pape Siksta IV,
bio je prisutan u umetnosti 30 godina i bio je svestan njene moći.
Istorija mu je nadenula nadimak pape ratnika,
ali zaveštanje ovog čoveka Vatikanu - to nisu tvrđave i artiljerija,
već umetnost.
Ostavio nam je Rafaelove sobe, Sikstinsku kapelu.
Ostavio je Baziliku sv. Petra,
kao i izvanrednu zbirku grčko-rimskih skulptura -
izrazito nehrišćanske radove, koja će postati kolevka
prvog svetskog modernog muzeja, Vatikanskih muzeja.
Julije je bio čovek
koji je predviđao da će Vatikan biti večno od značaja
kroz raskoš i lepotu
i bio je u pravu.
Susret između ove dve veličine, Mikelanđela i Julija II -
to je ono što nam je omogućilo da imamo Sikstinsku kapelu.
Mikelanđelo je bio toliko posvećen projektu
da je uspeo da završi posao za tri i po godine,
uz minimum pomoćnika i provodeći većinu vremena, nekoliko sati bez prekida,
dosežući iznad svoje glave da bi naslikao priče na tavanici.
Hajde da pogledamo ovu tavanicu
i vidimo kako pripovedanje postaje globalno.
Nema više poznatih umetničkih aluzija na svet oko nas.
Postoji samo prostor, struktura i energija;
monumentalni oslikani okvir koji sadrži devet segmenata,
pod većim uticajem skulpturalnog oblika nego slikarske boje.
Stojimo na samom kraju pokraj ulaza,
daleko od oltara i ograđenog prostora predviđenog za sveštenike,
zagledani u daljinu, tragajući za početkom.
Bilo da su u pitanju okviri naučne potrage ili biblijske tradicije,
naša razmišljanja su vezana za iskonsku iskru.
Mikelanđelo nam je dao početnu energiju
kada nam je dao razdvajanje svetlosti i tame,
uzburkane mutne figure u daljini,
zbijene na uskom prostoru.
Sledeća figura se nazire kao veća
i vidite figuru koja juri sa jedne strane na drugu.
Ostavlja za sobom sunce, mesec, rastinje.
Mikelanđelo nije bio fokusiran na stvari koje su stvarane,
za razliku od drugih umetnika.
Bio je usredsređen na čin stvaranja.
A zatim pokret prestaje, kao cezura u poeziji
i Stvoritelj lebdi u vazduhu.
Šta to radi?
Da li stvara zemlju? Da li stvara more?
Ili sagledava delo svojih ruku, univerzum i njegova blaga,
baš kao što je to verovatno činio i Mikelanđelo,
pogledavši svoje delo na tavanici
i dajući na znanje: „Dobro je.“
Scena je sada postavljena
i stižete do kulminacije stvaranja, a to je čovek.
Adam upada u oči, svetla figura na tamnoj pozadini.
Međutim, ako pogledamo bliže,
noga na zemlji je prilično militava,
ruka naleže svojom težinom na koleno.
Adamu nedostaje ta unutrašnja iskra
koja će ga povući u visine.
Tu iskru će mu upravo predati Stvoritelj kroz taj prst,
koji se nalazi na milimetar od Adamove ruke.
To nas dovodi u stanje napetosti,
jer se nalazimo na trenutak od tog kontakta,
kroz koji će taj čovek otkriti svoju svrhu,
poskočiti i zauzeti svoje mesto na samom vrhuncu stvaranja.
Zatim Mikelanđelo unosi iznenađenje.
Ko je u toj drugoj ruci?
Eva, prva žena.
Ne, ona nije naknadno smišljena. Ona je deo plana.
Oduvek mu je bila na umu.
Pogledajte je, tako prisna sa Bogom da se njena šaka uvija oko njegove ruke.
Za mene, američkog istoričara umetnosti iz 21. veka, ovo je bio trenutak
kada mi se slika obratila,
jer sam shvatila da je ovaj prikaz ljudske drame
oduvek bio vezan za muškarca i ženu -
u toj meri da je u mrtvoj tački, u središtu tavanice,
stvaranje žene, ne Adama.
Zapravo, kada ih vidite zajedno u rajskom vrtu,
zajednički padaju
i zajednički njihovo ponosno držanje postaje pognuti sram.
Sada se nalazite na kritičnoj tački tavanice.
Upravo ste na mestu na kome vi i ja ne možemo
dalje ići kroz crkvu.
Ograđeni prostor nas drži podalje od unutrašnjeg svetilišta
i prognani smo poput Adama i Eve.
Preostale scene na tavanici
oslikavaju gusti haos sveta oko nas.
Imate Noja, njegovu barku i poplavu.
Imate Noja. On prinosi žrtvu i ispunjava zavet dat bogu.
Možda je spasitelj.
O, ali ne, Noje je onaj koji je uzgajao grožđe, izmislio vino,
napio se i onesvestio se go u svojoj štali.
Zanimljiv način za uređivanje tavanice,
počevši sa bogom koji stvara život,
završivši sa nekim tipom mrtvim pijanim u štali.
Stoga, u poređenju sa Adamom,
možda biste pomislili da nas Mikelanđelo ismeva.
Međutim, ubrzo zatim će oterati mračno raspoloženja
upotrebivši jarke boje upravo ispod Noja:
smaragdnu, zlatno žutu i grimiznu na proroku Zahariji.
Zaharija predviđa da će svetlo doći sa istoka
i na toj prekretnici smo usmereni ka novom odredištu,
sa prorocima i proročicama koji nas vode na paradu.
Imate heroje i heroine koji pružaju sigurnost
i sledimo majke i očeve.
Oni su pokretači ovog velikog ustrojstva ljudi,
oni koji ga vode napred.
Sada smo na glavnoj tački tavanice,
vrhuncu svega ovoga,
sa figurom koja izgleda kao da će pasti iz svog prostora
u naš prostor,
zadirući u naš prostor.
Ovo je najvažniji trenutak.
Prošlost se susreće sa sadašnjošću.
Ova figura Jone, koji je proveo tri dana u utrobi kita,
za hrišćane predstavlja simbol preporoda čovečanstva
kroz Isusovu žrtvu,
ali za mnoštvo posetilaca ovom muzeju
raznih vera koji ga svakodnevno obilaze,
on je tačka u kojoj daleka prošlost sreće neposrednu stvarnost.
Sve ovo nas vodi do zapanjujućeg zasvođenog prolaza oltarskog zida,
gde vidimo Mikelanđelov Strašni sud,
naslikan 1534. godine, nakon što se svet ponovo promenio.
Reformacija je dovela do rascepa Crkve,
zbog Osmanskog carstva je islam postao uobičajena tema,
a Magelan je otkrio prolaz koji vodi na Tihi okean.
Kako će se umetnik od 59 godina koji nikad nije bio van Venecije
obratiti tom novom svetu?
Mikelanđelo je odlučio da slika sudbinu,
tu univerzalnu želju,
zajedničku svima nama,
da za sobom ostavimo nešto izuzetno.
Jezikom hrišćanskog viđenja strašnog suda,
kraja sveta,
Mikelađelo vam iznosi niz figura
koje imaju upadljivo lepa tela.
Nisu više prekrivene, nema portreta,
osim par njih.
To je kompozicija koju sačinjavaju isključivo tela,
391, sasvim različita,
jedinstvena kao svako među nama.
Počinju u donjem uglu, odvajajući se od zemlje,
upinjući se i pokušavajući da se uzdignu.
Oni koji su se uzdigli kreću ka drugima da bi im pomogli,
a u jednoj izuzetnoj vinjeti,
imate crnog i belog čoveka koje podižu zajedno
u neverovatnoj viziji ljudskog jedinstva
u ovom novom svetu.
Najveći deo prostora pripada pobedničkom krugu.
Tu ćete naći muškarce i žene koji su potpuno goli, kao sportisti.
To su oni koji su prebrodili nedaće,
a Mikelanđelovo viđenje ljudi koji su pobedili nedaće,
prevazišli prepreke,
je da su poput sportista.
Dakle, imate muškarce i žene koji poziraju u savijenom položaju
na ovoj izuzetnoj pozornici.
Ovim skupom predsedava Isus,
najpre čovek koji strada na krstu,
sada veličanstveni vladar Raja.
I, kao što je Mikelanđelo pokazao na svojoj slici,
teškoće, zastoji i prepreke
ne ograničavaju izvrsnost, već je stvaraju.
Ovo nas dovodi do jedne čudne stvari.
Ovo je papina privatna kapela
i najbolji način na koji je možete pisati je kao gomilu nagih tela.
No, Mikelanđelo je pokušao da koristi isključivo najbolji umetnički jezik,
najuniverzalniji umetnički jezik kog se mogao dosetiti -
jezik ljudskog tela.
Stoga je, umesto da pokaže vrlinu poput hrabrosti i samosavlađivanja,
pozajmio je od Julija II i njegove sjajne zbirke skulptura
kako bi pokazao unutrašnju jačinu kao spoljašnju snagu.
Jedan savremenik je zapisao
da je kapela toliko lepa da je morala izazvati polemiku.
Tako je i bilo.
Mikelanđelo je ubrzo otkrio da su se, zahvaljujući štamparskoj mašini,
pritužbe zbog golotinje proširile svuda
i uskoro je njegovo remek-delo ljudske drame označeno kao pornografija,
a u tom trenutku je dodao još dva portreta -
portret čoveka koji ga je kritikovao, papinog družbenika
i svoj portret kao odrane kože, ne sportiste,
u rukama velikomučenika.
Godine kada je umro, video je kako nekoliko ovih figura pokrivaju,
što je bio trijumf trivijalnih razbibriga
nad njegovim sjajnim pozivanjem na veličanstvenost.
Sada se nalazimo
ovde i sada.
Zatekli smo se u tom prostoru
među počecima i krajevima,
u velikoj, ogromnoj sveukupnosti ljudskog iskustva.
Sikstinska kapela nam nameće da razgledamo kao da je ogledalo.
Ko sam ja na ovoj slici?
Jesam li među onima u gomili?
Da li sam pijanac?
Da li sam sportista?
I dok napuštamo ovo utočište uzvišene lepote,
inspirisani smo da postavimo sebi najveća životna pitanja -
ko sam ja i koju ulogu igram u ovom velikom pozorištu života?
Hvala.
(Aplauz)
Bruno Đuzani: Elizabet Lev, hvala ti.
Elizabet, pomenula si taj problem pornografije,
previše nagih tela i previše scena svakodnevnog života i neprimerenosti
u očima tog vremena.
Međutim, priča obuhvata više od toga.
Ne radi se samo o doterivanju i pokrivanju pojedinih figura.
Ovo umetničko delo je zamalo uništeno zbog toga.
Elizabet Lev: Uticaj Strašnog suda bio je ogromnih razmera.
Štamparska mašina se postarala da ga svi vide.
To nije nešto što se dogodilo za par nedelja.
To je nešto što se događalo tokom perioda od 20 godina
uredničkih članaka i pritužbi,
obraćanja Crkvi sa:
„Ne možete da nam kažete kako da živimo naše živote.
Jeste li primetili da imate pornografiju u papinoj kapeli?“
I tako je, nakon žalbi i insistiranja
kojima se nastojalo uništiti njegovo delo,
najzad je u godini Mikelanđelove smrti
Crkva konačno pronašla kompromisno rešenje,
način da spasi sliku,
a to je bilo dodavanje tih 30 odevnih elemenata,
a to je slučajno i početak pokrivanja listovima smokve.
Tako se sve to odigralo,
a poteklo je iz crkve koja je pokušavala da spasi umetničko delo,
a ne da ga unakazi ili uništi.
BĐ: Ovo što si nam ti upravo pružila nije klasični obilazak
koji ljudi danas dobiju kada odu u Sikstinsku kapelu.
(Smeh)
EL: Ne znam, da li je to reklama?
(Smeh)
BĐ: Ne, ne, ne nužno, to je izjava.
Današnji umetnički doživljaj nailazi na probleme.
Previše ljudi želi da ovo vidi tamo,
a rezultat je pet miliona ljudi koji prolaze kroz ta mala vrata
i doživljavaju to na potpuno drugačiji način
nego što smo mi upravo.
EL: Da. Slažem se.
Mislim da je stvarno fino moći zastati i gledati.
No, isto tako shvatite, čak i kada ste tih dana,
sa 28 000 ljudi dnevno,
čak i tih dana kada ste tamo sa svim tim ljudima,
pogledajte oko sebe i pomislite koliko je neverovatno
da oslikani malter od pre 500 godina
još može da privuče sve te ljude koji stoje jedni uz druge sa tobom,
dok gledaju nagore otvorenih usta.
To je sjajan iskaz o tome kako se lepota zaista može obratiti svakome od nas
kroz različita vremena i geografsku udaljenost.
BĐ: Liz, hvala.
EL: Hvala tebi.
BĐ: Hvala.
(Aplauz)