Képzelje magát Rómába,
amint megérkezik a Vatikáni Múzeumokhoz.
Keresztülvergődik a hosszú folyosókon,
szobrok, freskók és rengeteg minden egyéb más mellett halad el.
A Sixtus-kápolna felé tart.
És végre! Egy hosszú folyosó, egy lépcső és egy ajtó.
A Sixtus-kápolna küszöbén áll.
Mégis, mire számít?
A magasban lebegő boltozatra? Angyalok kórusára?
Nem igazán van ott ilyesmi.
Akkor mégis mi lehet ott? -- kérdezheti töprengve.
Nos, függöny fel! Íme a Sixtus-kápolna.
Szó szerint értem, hisz festett függönyök vesznek minket körbe;
a kápolna eredeti dekorációja ugyanis ilyen volt.
A templomok nem csupán a hideg ellen használtak függönyt a hosszú miséken,
hanem ily módon ábrázolták az élet nagy színházát.
Az ember drámája, melyben mind szerepet játszunk, egy nagyszerű történet;
egy történet, amely felöleli az egész világot,
és amely a Sixtus-kápolna festésének
három szakaszában bontakozott ki.
Ez az épület egy kis csoportnyi jómódú, iskolázott,
keresztény pap termeként kezdte.
Itt imádkoztak. Itt választottak pápát.
Ötszáz évvel ezelőtt
ez volt az egyházi férfi barlang netovábbja.
Joggal kérdezheti, mégis hogy lehet, hogy napjainkban évente ötmillió,
legkülönfélébb hátterű látogatót
vonz és ejt ámulatba?
Hát úgy, hogy ebben a zárt térben egy kreatív robbanás történt,
melyet az új geopolitikai határvidékek okozta felvillanyozó izgalom gerjesztett,
ami lángra gyújtotta az egyház ősi misszionárius tradícióját,
és a történelem egyik legnagyszerűbb műalkotását eredményezte.
Ez a fejlődés hatalmas evolúcióként ment végbe;
kezdve néhány kiváltságostól,
mígnem hatalmas embertömegekhez szólt,
akik a világ legkülönfélébb tájairól érkeztek.
Eme evolúciónak három szakasza volt,
mely szakaszok mind egy-egy történelmi körülményhez kapcsolódtak.
Az első látóköre igencsak korlátozott volt.
Meglehetősen szűk látókörű perspektíváról tett tanúbizonyságot.
A második a világszemléletek drámai változását követően ment végbe;
Kolumbusz történelmi jelentőségű utazása után.
A harmadik pedig,
a felfedezések korának derekán,
mikor az egyház elfogadta a
globalizáció kihívását.
E templom eredeti díszítése egy kisebb világot tükrözött
mozgalmas jelenetekkel
Jézus és Mózes életének történeteiből,
így ábrázolva a zsidók és keresztények fejlődését.
A megbízást kiíró személy, IV. Sixtus pápa
a firenzei művészet álomcsapatát verbuválta össze;
olyan művészeket, mint Sandro Botticelli
és a mestert, akinek később Michelangelo lett a festőtanonca:
Ghirlandaiót.
Élénk színekkel borították a falakat,
és e történetekben ismerős tájakat találhatunk,
hiszen a művészek római műemlékeket és toszkán tájképeket használtak,
hogy ily módon tegyék ismerősebbé a távoli vidékeken történteket.
A pápa barátai és családja képmásának hozzáadásával
tökéletes dekorációjává vált egy, az európai kontinensre
szorítkozó, apró udvarnak.
Ám 1492-ben felfedezték az Újvilágot,
a látóhatár kitágult,
és e 40 x 16 méteres kis világnak is tágulnia kellett.
Így is lett –
köszönhetően egy kreatív géniusznak,
egy látnoknak és egy fantasztikus történetnek.
A kreatív géniusz Michelangelo Buonarroti volt,
akit 33 évesen választottak ki, hogy díszítse az 1100 m2-es mennyezetet.
A leckét feladták neki, hiszen
festőtanulmányait hagyta ott annak idején a szobrászat kedvéért.
Firenzei patrónusai tajtékoztak a sok hátrahagyott
befejezetlen megbízás láttán,
mikor Rómába csábították egy grandiózus szobor elkészítésének lehetőségével,
és a megbízásból végül semmi nem lett.
Nem maradt más hátra, mint egy megbízás a 12 apostol megfestésére
dekoratív háttérrel együtt a Sixtus-kápolna mennyezetére,
ami az égvilágon semmiben nem különbözött volna Itália többi mennyezetétől.
A géniusz azonban felvette a kesztyűt.
Abban a korban, mikor az ember át merészelt hajózni az Atlanti-óceánon,
Michelangelo új művészeti vizekre merészkedett.
Ő is történetet mesél --
apostolok nélkül -- történetet a nagyszerű kezdetekről,
történetet a Genezisről.
Nem volt egyszerű elfogadtatnia a történetmesélést a mennyezeten.
Hisz hogyan is tudnánk olvasni egy majd' 19m magasságban lévő mozgalmas jelenetet?
A firenzei műhelyekben immár 200 éve öröklődő festői módszer
nem volt alkalmas ilyen fajta történetmesélésre.
Ám Michelangelo valójában nem is festő volt,
így arra fókuszált, ami tényleg az ő erőssége volt.
A szokásos "töltsük ki a teret némi mozgalmassággal" helyett
fogta a vésőt és a kalapácsot, és nekiesett egy darab márványnak,
hogy felfedje a belsejében lakozó alakot.
Michelangelo esszencialista volt;
történetét erőteljes, dinamikus testeken keresztül mesélte el.
Terve elnyerte a pápaóriás, II. Gyula tetszését is,
aki nem rettent meg Michelangelo pimasz géniuszától.
IV. Sixtus unokaöccseként
30 éve műalkotások közepette élt, és jól ismerte azok hatalmát.
A történelemkönyvekben a hadvezér pápa megjelöléssel szerepel,
ám az ő Vatikánra hagyott örökségét mégsem erődök és ágyúk képezik,
hanem műalkotások.
Ő hagyta örökül a pápai lakosztályokat és a Sixtus-kápolnát.
Csakúgy mint a Szent Péter-bazilikát,
valamint a görög-római kori szobrok egy egészen különleges gyűjteményét --
kétségkívül nem keresztényi alkotásokat, melyek a világ első modern múzeumának,
a Vatikáni Múzeumok magját jelentették.
Gyula olyan ember volt,
aki a Vatikánt a pompa és szépség segítségével
örökké aktuális intézményként képzelte el,
és igaza volt.
E két óriás, Michelangelo és II. Gyula találkozása
adta nekünk a Sixtus-kápolnát.
Michelangelo olyannyira elkötelezett volt e feladat iránt,
hogy 3 és fél év alatt teljesítette,
minimális csapatlétszámmal, miközben éjt nappallá téve,
megfeszített munkával festette a mennyezetre a jeleneteket.
Vizsgáljuk hát meg ezt a mennyezetet,
hogy miként vált a történetmesélés globálissá.
Nincsenek többé a világunkra vonatkozó megszokott művészeti utalások.
Csak tér van, struktúra és energia;
egy monumentális festett keret 9 panelből,
amiket sokkal inkább a szobrászat formái, mint a festészet színei jellemeznek.
Mi a bejáratnál, a legvégén állunk,
messze az oltártól és a klérusnak szánt kapus klauzúrától,
miközben tekintetünk a távolban keresi a kiindulópontot.
Legyen az akár tudományos kutatás vagy bibliai tradíció,
az isteni szikra jár a fejünkben.
Michelangelo feltüzelt minket az elején,
mikor elénk tárta a fény és sötétség szétválasztását,
a messzeség homályában kavargó,
szűk helyre bepréselt alakot.
A következő alak nagyobbnak tűnik,
amint egyik oldalról a másikhoz csapong.
Nyomában pedig feltűnik a nap, a hold és a növények.
Michelangelo nem a megteremtett dolgokra koncentrált --
sok más művésszel ellentétben.
Ő a teremtés aktusát helyezte középpontba.
Majd, mint cezúra egy versben, a mozgás alábbhagy,
és a Teremtő lebeg.
De mit is csinál?
Szárazföldet teremt? Vagy tengert?
Vagy visszatekint saját keze munkájára: a világegyetemre és kincseire,
épp úgy, ahogy valószínűleg Michelangelo is
nézte művét a mennyezeten
kijelentve: "Jó lett."
A jelenet tehát adott,
és elérkeztünk a teremtés csúcspontjához: az emberhez.
Ádám megragadja a tekintetet világos alakjával a sötét háttér előtt.
Ám közelebbről szemügyre véve
lába ernyedten fekszik a földön,
karja lustán a térdén pihen.
Hiányzik még a belső szikra,
mely nagyságra készteti majd őt.
A Teremtő épp átadná azt a szikrát az ujjával,
mely csupán egy milliméterre van Ádámétól.
Tűkön ülünk e jelenettől,
hisz egy pillanat választ el minket az érintéstől,
melyen keresztül az ember értelmet nyer,
felugrik és elfoglalja helyét a teremtés csúcsán.
Ám ekkor Michelangelo csavar egyet dolgon.
Kit ölel a másik kar?
Éva az, az első nő.
Nem, ő bizony nem egy megkésett ötlet, hanem része a tervnek.
Mindig is tervben volt.
Nézzék meg, milyen meghitten fonja kezét Isten karja köré.
És 21. századi amerikai művészettörténészként,
ez volt az a pillanat, mikor a festmény hozzám szólt.
Rájöttem, hogy az emberi dráma eme ábrázolása
mindig is a férfiról és a nőről szólt.
Olyannyira, hogy pontosan középen, a mennyezet szívében
a nő teremtése áll, nem Ádámé!
Amikor pedig együtt látjuk őket a Paradicsomban,
együtt buknak el,
és büszke tartásuk együtt válik görnyedt szégyenné.
Kritikus pont ez a mennyezeten.
Épp e ponton túl ön és én már nem
mehetünk beljebb a templomba.
A kapus klauzúra kirekeszt minket a belső szentélyből,
és épp úgy kiűzve érezhetjük magunkat, mint Ádám és Éva.
A mennyezet fennmaradó jelenetei
tükrözik a világban minket körülvevő zsúfolt káoszt.
Ott van Noé a bárkájával és az özönvíz.
Íme Noé, amint áldozatot mutat be, és szövetséget köt Istennel.
Talán ő a Megváltó.
De nem, Noé az, aki szőlőt termesztett és először készített bort,
és ájultra itta magát mezítelenül a pajtában.
Különös módja ez a mennyezet felosztásának:
kezdve itt, amint Isten életet teremt,
itt végezve egy holtrészeg fickóval a pajtában.
Ha tehát Ádámhoz hasonlítjuk,
azt gondolhatnánk, hogy Michelangelo gúnyt űz belőlünk.
Ám ő szertefoszlatja a komorságot
az épp Noé alatt használt élénk színekkel:
smaragdzöld, topázsárga, skarlátvörös Zakariás próféta ruháján.
Zakariás előrelátja a keletről jövő fényt,
és e ponton egy új úti cél felé fordulunk
szibillákkal és prófétákkal, kik végigvezetnek minket egy felvonuláson.
Itt vannak a hősök és hősnők, akik vigyáznak minket az úton,
mi pedig anyáinkat és apáinkat követjük.
Ők e hatalmas emberi gépezet motorja, ami előre hajtja azt.
És elérkeztünk a mennyezet zárókövéhez,
az egész mű tetőpontjához.
Íme egy alak, aki mintha bármelyik pillanatban kieshetne a helyéről
betolakodva
a mi világunkba.
Ez a legfontosabb pont,
ahol múlt és jelen találkozik.
Ő itt Jónás, aki három napot töltött a cet gyomrában.
Ő a keresztények számára az emberiség megújulásának szimbóluma
Jézus áldozata által,
ám nap mint nap a múzeum mindenféle vallású látogatóinak
többsége számára
ő jelenti a pillanatot, mikor a távoli múlt találkozik a jelenkori valósággal.
Mindezzel elérkeztünk az oltárfal ásító boltívéhez,
ahol megcsodálhatjuk Michelangelo Utolsó ítéletét,
mely 1534-ben készült, miután a világ ismét nagyot fordult.
A reformáció szilánkokra törte az egyházat,
az Oszmán Birodalom az iszlámot hozta közelebb
és Magellán átjárót talált a Csendes-óceánra.
Miként tudhatna eme 59 éves művész, aki Velencén túl még nem járt,
ehhez az új világhoz szólni?
Michelangelo úgy döntött, hogy a végzetet festi meg.
Azt az egyetemes vágyat,
mely mindannyiunknak sajátja,
hogy kiválóságot hagyjunk magunk után örökül.
Az Utolsó ítélet, a világvége
keresztény vízióját illetően
Michelangelo megalkotta ezen alakok sorát,
akiknek teste mind megkapóan gyönyörű.
Nincsenek többé ruhák, sem arcképek --
néhány kivételtől eltekintve.
E kompozíciót kizárólag testek alkotják,
szám szerint 391, nincs köztük két egyforma,
egyedi mind, csakúgy, mint mi magunk.
Az alsó sarokból indulnak ki a földről elrugaszkodva,
küszködve a felemelkedésért.
Akiknek sikerült, lenyúlnak, hogy másoknak segítsenek.
Egy csodálatos jelenetben
egy színesbőrű és egy fehér embert együtt húznak fel
az emberiség egységének hihetetlen látomása képpen
ebben az új világban.
E tér oroszlánrészét a győztesek köre foglalja el.
Férfiak és nők itt a sportolókhoz hasonlóan teljesen mezítelenek.
Ők azok, akik legyőzték a sok viszontagságot,
és Michelangelo látomásában azok, akik leküzdik a nehézségeket,
túljutnak az akadályokon --
épp olyanok, mint a sportolók.
Íme tehát nők és férfiak hullámoznak, pózolnak
e különleges rivaldafényben.
Eme gyülekezet felett Jézus áll,
aki előbb kereszten szenvedő ember volt,
immáron pedig dicső uralkodó a mennyekben.
És amint azt Michelangelo festményén be is bizonyította,
a megpróbáltatások, sorscsapások és akadályok
nem korlátozzák a kiválóságot -- hanem kovácsolják azt!
Tény, hogy ezzel egy különös dologhoz jutunk el.
Ez tehát a pápa privát kápolnája,
amit legjobban valóban aktok zűrzavaraként írhatnák le.
Michelangelo azon volt, hogy a legfennköltebb művészi nyelvet használja,
a legegyetemesebbet, amit csak el tudott képzelni:
az emberi test nyelvét.
És ahelyett, hogy az erényt bátorságként vagy önuralomként mutatta volna be,
II. Gyula csodálatos szoborgyűjteményéből kölcsönzött azért,
hogy a belső lelkierőt külső (izom)erőként ábrázolja.
Egy kortársa azt találta írni, hogy
a kápolna túl gyönyörű lett ahhoz, hogy ne okozzon vitákat.
Viták márpedig voltak.
Michelangelónak korán szembesülnie kellett azzal, hogy a nyomtatott sajtóval
a meztelenség miatti panaszáradat mindenfelé eljutott,
így az emberi drámát ábrázoló mesterművére hamar ráaggatták a pornográf címkét.
Ekkor kiegészítette azt két újabb portréval:
az őt kritizáló pápai udvaroncéval,
és a saját aszott porhüvelyével, sportos izomzat nélkül
egy sokat szenvedett mártír kezében.
Halála évében látta, amint jó néhányat ezen alakok közül letakartak
jelentéktelen megzavarásaként az ő dicsőségre való nagyszerű buzdításának.
És íme.
Itt állunk a jelenben.
A kezdet és a vég
közötti tér fogságában
az emberi lét tapasztalásának nagyszerű mindenségében.
A Sixtus-kápolna kényszerít, hogy úgy tekintsünk körbe, mintha tükörbe néznénk.
Ki vagyok én ezen a képen?
Egy vagyok a tömegben?
Én volnék a részeg fickó?
Vagy talán a sportoló?
Amint elhagyjuk a felemelő szépség e menedékét,
feltehetjük magunknak az élet legfontosabb kérdéseit:
Ki vagyok én és mi a szerepem az élet e hatalmas színházában?
Köszönöm.
(Taps)
Bruno Giussani: Köszönjük, Elizabeth Lev.
Elizabeth, említette a pornográfia problémáját:
túl sok akt, túl sok jelenet a mindennapi életből, illetlen dolgok
az abban a korban élők szemével nézve.
De a történet ennél nagyobb.
Nemcsak néhány alak retusálásáról és eltakarásáról van szó.
Ezt a műalkotást majdnem megsemmisítették emiatt.
Elizabeth Lev: Az Utolsó ítélet hatása óriási volt.
A nyomtatott sajtó tett róla, hogy mindenki lássa.
Ám ez nem pár hét,
hanem 20 év leforgása alatt történt.
Cikkek és panaszok
érkeztek az egyházhoz:
"Hogyan is szólhatnátok bele a mi életünkbe!?
Nem tűnt fel, hogy a pápa kápolnáját pornográfia díszíti?"
Így történt, hogy a szűnni nem akaró,
az alkotás elpusztítását követelő panaszáradat hatására
– Michelangelo halálának évében –
az egyház végül kompromisszumra lelt,
mellyel a freskó megmenekült,
és amellyel 30 további takarást retusáltak a műre.
Történetesen innen ered a fügefalevél alkalmazása.
Így történt hát,
méghozzá az egyház keze által, mely próbálta menteni a műalkotást
a rongálás ill. megsemmisítés helyett.
BG: Az imént hallott előadás eltér a klasszikus idegenvezetéstől,
amin az emberek manapság a Sixtus-kápolnában részt vehetnek.
(nevetés)
EL: Nem is tudom, ez reklám volna?
(nevetés)
BG: Nem, nem. Nem feltétlenül. Ez egy kijelentés.
A művészet élvezete napjainkban problémákkal küzd.
Túl sokan szeretnék ezt ott látni,
aminek eredményeképp 5 millió látogató lép át azon az aprócska ajtón,
és merőben másképp éli meg az élményt,
mint mi itt ma.
EL: Igen, egyetértek. Szerintem nagyszerű csupán megállni és szemlélődni.
Ugyanakkor ne feledjük, hogy még akkor is
a napi 28 000 látogatóval,
még abban a hatalmas tömegben is,
nézzünk körül és gondoljunk csak bele, mennyire fantasztikus,
hogy egy 500 évvel ezelőttről való festett vakolat
máig bevonzza azt a rengeteg embert ott köröttünk,
akik mind tátott szájjal felfelé bámulnak.
Nagyszerű bizonyítéka ez annak, hogy a szépség valóban mindannyiunkhoz szól
időn és földrajzi téren átívelve.
BG: Liz, köszönöm.
EL: Én köszönöm.
BG: Köszönöm.
(taps)