În data de 7 decembrie 1941,
Aki Kurose, în vârstă de 16 ani,
a fost șocată împreună cu milioane de americani
de atacul avioanelor japoneze asupra Pearl Harbor.
Ceea ce ea nu știa,
era că acea experiență comună
va cauza în curând ca familia ei și peste 120.000 de japonezi americani
să fie înstrăinați de țara lor
atât social cât și fizic.
Din 1941,
comunitățile japoneze americane erau în creștere în SUA de peste 50 de ani.
Aproximativ o treime dintre ei erau imigranți,
majoritatea stabilindu-se pe coasta de vest în urmă cu câteva decenii.
Ceilalți, ca Aki, s-au născut ca cetățeni americani.
Născându-se Akiko Kato în Seattle,
Aki a crescut într-un cartier divers
unde nu s-a gândit niciodată la sine ca orice altceva decât americancă,
până a doua zi după atac, când o profesoară i-a spus:
„Voi ați bombardat Pearl Harbor.”
Pe fondul rasismului, paranoiei, și temerilor de sabotaj,
oamenii etichetau japonezii americani ca potențiali trădători.
Agenții FBI au început să caute în case, să confiște bunuri
și să rețină liderii comunității fără proces.
Familia lui Aki nu a fost supusă imediat acestor măsuri extreme,
dar pe 19 februarie 1942, președintele Roosevelt a emis Ordinul Executiv 9066.
Ordinul a autorizat eliminarea oricăror dușmani suspectați,
inclusiv pe cei cu origini parțiale japoneze
din „zonele militare” desemnate.
La început,
aceștia au fost forțați să părăsească zonele restricționate și să migreze.
Dar după ce guvernul le-a înghețat conturile
și a impus restricții locale interdicțiile de a ieși din casă,
mulți dintre ei nu au putut să plece, inclusiv familia lui Aki.
În martie, o proclamație interzice japonezilor să își schimbe reședința,
prinzându-i în zone militare.
În mai, armata a mutat-o pe Aki și familia ei,
alături de peste 7.000 de japonezi americani care locuiau în Seattle
la „Tabăra Armoniei” în Puyallup, Washington.
Acesta a fost unul dintre centrele de detenție improvizate
la fostele târguri și piste de curse,
unde familii întregi erau înghesuite în grajduri și barăci prost construite.
În lunile următoare,
armata i-a mutat pe japonezii americani în tabere de termen lung
în zone pustii din vest și sud,
mutând-o pe Aki și familia ei în Minidoka în sudul statului Idaho.
Păzite de soldați înarmați,
multe dintre tabere erau încă în curs de construire când au mutat prizonierii.
Aceste închisori construite în grabă erau supraaglomerate și insalubre.
Oamenii se îmbolnăveau frecvent și nu puteau primi îngrijiri medicale.
Autoritatea de Relocare a Războiului s-a bazat pe prizonieri pentru ordine.
Mulți lucrau în tabără sau predau în clase slab echipate,
iar alții plantau și creșteau animale.
Unii japonezi-americani s-au răzvrătit, au organizat greve și chiar revolte.
Dar mulți alții, precum părinții lui Aki, au îndurat.
Au căutat în mod constant să creeze unele aparențe ale vieții din afara lagărelor,
dar realitatea situației lor era inevitabilă.
La fel ca mulți încarcerați mai tineri, Aki era hotărâtă să-și părăsească tabăra.
Și-a terminat ultimul an de liceu la Minidoka,
și cu ajutorul unei organizări anti-rasiste Quaker,
a reușit să se înscrie la Universitatea Friends din Kansas.
Totuși, pentru familie, lucrurile nu s-au schimbat până la sfârșitul anului 1944.
Un litigiu important al Curții Supreme
a decis că reținerea cetățenilor americani fără acuzații
este neconstituțională.
În toamna anului 1945,
războiul s-a încheiat și taberele s-au închis.
Celor încarcerați li s-au acordat 25 de dolari
și un bilet de tren la adresa lor de dinaintea războiului,
dar mulți nu mai aveau case sau locuri de muncă la care să se întoarcă.
Familia lui Aki reușise să-și păstreze apartamentul,
iar Aki s-a întors în cele din urmă la Seattle după facultate.
Cu toate acestea, prejudecățile postbelice făceau dificilă găsirea unui loc de muncă.
Încarcerații s-au confruntat cu discriminarea și ranchiuna
muncitorilor și chiriașilor care i-au înlocuit.
Din fericire, japonezii-americani nu erau singuri
în lupta împotriva discriminării rasiste.
Aki a găsit de lucru la unul din primele sindicate interrasiale din Seattle
și s-a alăturat Congresului de Egalitate Rasială.
A devenit profesoară, și în următoarele decenii,
activismul ei pentru multiculturalitate și educație socială conștientă
a avut impact asupra a mii de studenți.
Cu toate acestea, mulți foști încarcerați, în special cei mai în vârstă,
nu și-au putut reconstrui viața după război.
Copiii încarceraților au început o mișcare
în care cereau Statele Unite să repare această nedreptate istorică.
În 1988, guvernul SUA și-a cerut scuze încarceraților din timpul războiului,
recunoscând că acesta a fost rezultatul catastrofal al rasismului, al isteriei
și al conducerii politice eșuate.
La trei ani după această scuză,
Aki Kurose a fost distinsă cu Premiul Drepturilor Omului
de Filiala Seattle a Națiunilor Unite,
celebrând viziunea ei de pace și respect pentru toți oamenii indiferent de origine.