ב-7 בדצמבר, 1941
אקי קורוסה בת ה 16 חשה אימה כמו מליוני אמריקאים
כשמטוסים יפניים תקפו את פרל הרבור.
מה שהיא לא ידעה,
הוא שהחוויה המשותפת
תגרום למשפחתה וליותר מ-120,000 יפנים אמריקאים
להפוך לזרים במדינתם,
גם חברתית וגם פיזית.
החל מ-1941,
הקהילות היפניות-אמריקאיות הלכו גדלו בארה"ב במשך 50 שנה.
בערך שליש מהם הם מהגרים,
והרבה מהם התיישבו בחוף המערבי וחיו שם במשך עשורים.
השאר נולדו כאזרחים אמריקאים, כמו אקי.
היא נולדה בסיאטל בשם אקיקו קאטו,
וגדלה בשכונה מגוונת
שם היא מעולם לא ראתה את עצמה כלא-אמריקאית --
עד ליום שאחרי ההתקפה, כשמורה אמר לה:
"אתם הפצצתם את פרל הרבור."
בתוך הגזענות, הפרנויה והפחד מאירועי חבלה,
אנשים תייגו את היפנים האמריקאים כבוגדים פוטנציאלים.
סוכני האף-בי-איי החלו לחפש בבתיהם, להחרים רכוש
ולעצור מנהיגי קהילות ללא משפט.
משפחתה של אקי לא חוותה מיד את האמצעים החמורים האלה,
אבל ב-19.2.1942 הנשיא רוזוולט הוציא את הצו הנשיאותי מס' 9066.
הפקודה אישרה להוציא כל אויב חשוד --
כולל אפילו כל בעלי המורשת היפנית החלקית --
מאזורים שהוגדרו "צבאיים".
בהתחלה,
היפנים האמריקאים דורבנו לעזוב אזורים מוגבלים ולנדוד פנימה לתוך הארץ.
אבל כשהממשלה הקפיאה את חשבונות הבנק שלהם
וכפתה הגבלות מקומיות כמו עוצר,
רבים לא יכלו לעזוב -- כולל משפחתה של אקי.
במרץ, אסרו על היפנים האמריקאים לשנות את מקום מגוריהם,
ולכדו אותם באזורים צבאיים.
במאי, הצבא העביר את אקי ומשפחתה,
יחד עם יותר מ-7,000 יפנים אמריקאים שחיו בסיאטל
ל"קמפ הרמוני" בפויאלופ שבוושינגטון.
זה היה אחד ממחנות המעצר המאולתרים
שהוקמו על שטחי ירידים ומסלולי מרוץ,
משפחות שלמות נדחסו שם לאורוות או מגורי חיילים שהוסבו באופן גרוע.
במהלך החודשים הבאים,
הצבא העביר יפנים אמריקאים למחנות-קבע
באזורים נידחים של המערב והדרום,
ואקי ומשפחתה הועברו למינידוקה שבדרום איידהו.
הם נשמרו בידי חיילים חמושים,
והרבה מהמחנות האלו עדיין היו בהקמה כשהאסירים הגיעו.
בתי הכלא האלה שנבנו בחפזון היו דחוסים ולא הגייניים.
אנשים הרבו לחלות ולא יכלו לקבל טיפול רפואי מתאים.
"רשות עקורי המלחמה" נעזרה באסירים בתפעול המחנות.
רבים מהם עבדו במתקני המחנות או לימדו בכיתות מצוידות באופן לקוי,
בעוד אחרים גידלו יבולים וחיות.
היו יפנים אמריקאים שהתמרדו, ארגנו שביתות עבודה ואפילו מהומות.
אבל רבים יותר, כמו הוריה של אקי, סבלו.
הם כל הזמן ניסו ליצור מחדש מראית-עין של החיים מחוץ למחנה,
אבל המציאות היתה בלתי נמנעת.
כמו הרבה עצורים צעירים, אקי היתה נחושה לעזוב את המחנה.
היא סיימה את שנתה האחרונה בבי"ס תיכון במינידוקה,
ובעזרת ארגון קוויקרי אנטי גזעני,
היא הצליחה להירשם לאוניברסיטת פרנדס בקנזס.
למשפחתה של אקי, עם זאת, המצב לא החל להשתנות עד שלהי 1944.
תיק מהפכני בבית המשפט העליון
קבע שמעצר מתמשך של אזרחים אמריקאים, בלי אישומים
אינו חוקתי.
בסתיו 1945,
המלחמה הסתיימה והמחנות נסגרו.
האסירים שנשארו קיבלו 25 דולר בלבד
וכרטיס רכבת לכתובתם מלפני המלחמה,
אבל לרבים מהם לא היה בית או עבודה לחזור אליהם.
משפחתה של אקי הצליחה לשמור על הדירה,
ואחרי האוניברסיטה, אקי חזרה לבסוף לסיאטל.
אבל דעות קדומות של אחרי המלחמה הקשו על מציאת עבודה.
האסירים נתקלו באפליה וטינה
מצד העובדים והדיירים שתפסו את מקומם.
למרבה המזל, היפנים האמריקאים לא היו לבדם
במאבק נגד אפליה גזענית.
אקי מצאה עבודה באחד מארגוני העובדים האנטי-גזעניים הראשונים בסיאטל
והצטרפה לקונגרס לשוויון גזעי.
היא הפכה למורה, ובמשך העשורים הבאים,
תמיכתה בחינוך רב תרבותי ובעל מודעות חברתית
השפיעו על אלפי תלמידים.
עם זאת, הרבה עצורים לשעבר, בעיקר מהדורות המבוגרים יותר,
לא הצליחו לשקם אחרי המלחמה את חייהם.
ילדיהם של אסירים ייסדו תנועה
שקראה לארצות הברית לפצות על חוסר הצדק ההיסטורי.
ב-1988, ממשלת ארצות הברית התנצלה באופן רשמי על המאסר בזמן המלחמה --
והודתה שזו היתה תוצאה הרסנית של גזענות, היסטריה
ומנהיגות פוליטית כושלת.
שלוש שנים אחרי ההתנצלות,
אקי קורוסה קיבלה את פרס זכויות האזרח
מהמחלקה בסיאטל של האו"ם,
שחגג את החזון שלה של שלום וכבוד לאנשים מכל הרקעים.