Mulțumesc!
Trebuie să vă mărturisesc că mă simt entuziasmat și provocat în același timp.
Entuziasmat pentru că e șansa mea să contribui cu ceva.
Provocat pentru că e un seminar scurt. În mod normal durează 50 de ore.
(Râsete)
Nu exagerez. Le țin într-un week-end,
dar fac mai mult de atât, instruiesc oameni,
dar mă interesează imersarea, pentru că cum altfel poți învăța o limbă?
Nu ai învățat-o doar pe baza principiilor,
ci ai exersat des, până când a devenit realiate.
Și motivul pentru care sunt aici, în afară că sunt un nebun,
e pentru că...
Nu sunt aici să vă motivez, desigur; nu aveți nevoie de asta.
Și de multe ori asta cred oamenii că fac,
dar e departe de adevăr.
Oamenii vin la mine spunându-mi:
„Nu am nevoie de motivație.”
Iar eu spun: „Interesant. Nu asta fac.”
Sunt omul cu întrebarea „De ce?”. Vreau să știu de ce faci ceea ce faci.
Care e motivul tău de acțiune?
Ce te determină în prezent? Nu acum zece ani.
Sau faci aceleași lucruri ca atunci?
Deoarece cred că forța invizibilă a energiei interioare
e cel mai important lucru din lume.
Sunt aici deoarece cred că emoția e forța vieții.
Toți cei de aici avem minți grozave.
Majoritatea celor de aici avem minți grozave, corect?
Toți știm să gândim.
Și cu mințile noastre putem să raționalizăm orice.
Putem să realizăm orice.
De acord cu ce s-a spus acum câteva zile: că oamenii lucrează în interes propriu.
Dar știm cu toții că asta e o prostie de multe ori.
Nu lucrezi în interesul propriu tot timpul,
pentru că atunci când intervine emoția,
lucrurile încep să funcționeze diferit.
Așadar e minunat pentru noi să gândim intelectual
despre cum e viața în lume,
în mod special cei care sunt foarte inteligenți,
ne putem imagina asta.
Dar eu vreau să știu ce vă motivează.
Și aș vrea să faceți următorul lucru,
până la sfârșitul acestei discuții: să explorați unde sunteți azi.
Din două motive: ca să contribuiți mai mult
și, sper, nu doar să-i înțelegem pe alți oameni mai mult,
dar și să-i apreciem mai mult și să creăm acele tipuri de conexiuni
care ar putea rezolva unele dintre provocările actuale.
Acestea vor deveni mai mari
din cauză chiar a tehnologiei care ne conectează,
deoarece ne face să ne intersectăm.
Și asta nu creează întotdeauna viziunea: „fiecare înțelege pe fiecare
și fiecare apreciază pe fiecare.”
Am avut o obsesie în ultimii 30 de ani:
„Care e elementul care face diferența în calitatea vieții a fiecărui om?"
Ce le influențează performanța?
Sunt angajat să produc rezultatul acum.
Asta fac de 30 de ani.
Primesc telefon când un sportiv se epuizează
și aveau cinci goluri avantaj,
iar acum nu se mai pot redresa.
Și trebuie să fac ceva imediat, altfel nu mai contează.
Sunt sunat atunci când un copil e pe cale să se sinucidă
şi trebuie să fac ceva chiar acum.
Și în 29 de ani din fericire nu am pierdut niciunul.
Asta nu înseamnă că nu se va întâmpla.
Motivul e o înțelegere a acestor nevoi umane.
Când primesc acele apeluri despre performanță, e un lucru.
Cum faci o schimbare?
Dar observ și ce anume modifică abilitatea acestei persoane de a contribui,
să își întreacă limitele.
Poate adevărata întrebare e... cred că viața are două lecții principale.
Una e: știința îndeplinirii,
pe care fiecare dintre voi o stăpâniții uimitor.
„Cum transformi invizibilul și-l faci vizibil?”
Cum iei ceea ce visezi și faci să se întâmple?
Fie că e afacerea ta, contribuția ta în societate, banii,
orice, corpul tău, familia ta.
Dar cealaltă lecție a vieții care e rar însușită e arta împlinirii.
Știința e ușoară, nu?
Cu toții știm regulile, tu scrii codul și obții rezultatele.
Odată ce cunoști jocul ridici miza, nu?
Dar când vine vorba de împlinire, asta e o artă.
Deoarece e vorba despre apreciere şi despre contribuție.
Tu singur poți simți doar atât de mult.
Am avut un laborator interesant în încercarea de a răspunde la întrebarea:
care se schimbă viața cuiva
dacă îi privești ca pe acei oameni pentru care ai da totul?
Toate resursele de care au spus că au nevoie.
Nu un computerul de 100 de dolari, ci cel mai bun.
Le-ai oferit dragoste, bucurie. Ai fost acolo să îi susții.
Și acești oameni deseori, și cunoașteți unii sunt sigur,
după atâta dragoste, educație și bani,
își petrec toată viața intrând și ieșind din centrele de reabilitare.
Apoi cunoști oameni care au trecut prin cea mai grea durere:
abuzați psihologic, sexual, spiritual, emoțional,
şi nu întotdeauna, dar de multe ori, ei devin unii dintre oamenii
care contribuie cel mai mult la societate.
Întrebarea pe care trebuie să ne-o punem e: „De ce?”
Ce anume ne formează? Și trăim într-o cultură a terapiei.
Majoritatea nu facem asta, însă e o cultură a terapie.
Și mă refer la concepția că noi suntem trecutul nostru.
Și nu ați fi fost aici dacă ați fi fost de acord cu teoria asta,
însă majoritatea societății crede că biografia e un destin.
Trecutul egalează viitorul. Și așa e dacă trăiești în trecut.
Dar ceea ce știm și trebuie să ne reamintim,
pentru că poți să știi ceva, știi ce să faci,
și totuși să nu folosești, să nu aplici.
Trebuie să ne amintim
că decizia e puterea fundamentală.
Când întrebi oameni:
ai eșuat în a-ți atinge un țel?
Câți ați eșuat în ceva important în viața voastră?
Spuneți da.
Publicul: „Da!”
TR: Mulțumesc pentru interacțiunea puternică.
(Râsete).
Dar dacă întrebi oamenii, de ce nu ai reușit ce ți-ai propus?
Cineva care lucrează pentru voi, sau un partener sau chiar voi
Când eșuaţi să vă atingeți un scop, care e motivul invocat pentru nereușită?
Ce vă spun? Nu au avut informațiile,
nu au avut cunoștințele, nu au avut banii.
Nu au avut timp. Nu au avut tehnologia.
Nu am avut un șef bun. Nu am avut ...
Al Gore: Curtea Supremă. TR: Curtea Supremă.
(Râsete)
(Aplauze)
TR: Și...
(Aplauze)
Ce au în comun toate astea, inclusiv Curtea Supremă?
(Râsete)
Spui că îți lipsesc resurse și poate că e adevărat.
Poate nu ați avut banii, poate nu ați avut Curtea Supremă,
dar nu acela e factorul definitoriu.
(Aplauze) (Râsete)
Și corectați-mă dacă greșesc.
Factorul definitoriu nu e niciodată resursa, ci inventivitatea.
Și vreau să spun, mai mult decât niște cuvinte,
e că dacă aveți emoție, emoție umană,
ceva ce am simțit de la dvs. alaltăieri la un nivel care era foarte profund
și cred că dacă ați fi comunicat cu acea emoție,
eu cred că l-ați fi învins și ați fi câștigat.
(Aplauze)
Dar ce ușor e pentru mine să-i spun ce ar fi trebuit să facă.
(Râsete)
Ești idiot, Robbins.
Dar știu că atunci când ne uitam la dezbatere,
existau emoții care au blocat abilitatea oamenilor
de a pricepe intelectul şi capacitatea acestui om.
Și modul în care unii oameni au înțeles în acea zi,
fiindcă știu oameni care au vrut să voteze pentru dvs. și nu au făcut-o,
și am fost supărat.
Dar acum ați avut emoție.
Câți știți despre ce vorbesc? Spuneți „da”!
Audiența: Da!
TR: Deci, emoția. Și dacă obținem emoția potrivită,
putem reuși să facem orice.
Dacă ești suficient de creativ, de vesel,
poți să ajungi la oricine? Da sau nu?
Audienţa: Da.
TR: Dacă nu ai bani, dar ești creativ și suficient de hotărât, vei reuși.
Asta e resursa hotărâtoare.
Dar nu asta e povestea pe care ne-o spun oamenii.
Povestea spusă de oameni e una diferită.
Ne spun că nu au avut resurse, dar de fapt,
dacă te uiți aici,
care sunt motivele pentru care nu au realizat asta?
Următoarea, vă rog. Mi-a stricat prezentarea, nemernicul.
(Râsete)
Dar am apreciat energia.
(Râsete)
Ce determină resursele tale?
Am spus că deciziile ne formează destinul, ce e scopul prezentării mele.
Dacă deciziile formează destinul, sunt trei decizii care îl determină.
Pe ce te vei concentra?
Trebuie să decizi pe ce te vei concentra.
Conștient sau inconștient:
în clipa în care te decizi trebuie să-i dai un scop,
și oricare ar fi acel scop, va produce emoție.
E ăsta sfârșitul sau începutul?
Dumnezeu mă pedepsește, mă recompensează sau e noroc?
Emoția creează ceea ce vom face, sau acțiunea.
Aşa că gândiţi-vă la propria viaţă.
La deciziile care v-au format destinul.
Și asta sună destul de greu, dar în ultimii cinci sau zece ani,
au fost câteva decizii pe care le-ați luat
și dacă erau diferite, viaţa voastră ar fi fost complet diferită?
Câţi se pot gândi la asta?
Mai bună sau mai rea. Spuneți „Da!”
Audienţa: Da!
TR: Poate a fost locul de muncă
și ai întâlnit dragostea vieții tale, o decizie profesională.
Știu geniile de la Google pe care le-am văzut aici.
Am înțeles că decizia lor la început a fost să-și vândă tehnologia.
Ce ar fi fost dacă făceau asta
în loc să-și construiască propria cultură?
Cum ar fi fost lumea sau viața lor acum? Impactul lor?
Istoria lumii noastre sunt aceste decizii.
Când o femei se ridică și spune: „Nu, nu voi sta în spatele autobuzului.”
Ea nu a influențat doar viața ei. Acea decizie a format cultura noastră.
Sau cineva stând în fața unui tanc.
Sau fiind în poziția lui Lance Amstrong când cineva îți spune:
„Ai cancer testicular.”
E destul de greu pentru orice bărbat, mai ales dacă faci ciclism.
(Râsete).
Îl ai în creier, îl ai în plămâni.
Dar care a fost decizia lui pe ce să se concentreze?
Diferit fața de majoritate.
Nu a fost sfârșitul, a fost începutul.
A continuat și a câștigat șapte campionate pentru prima oară
fiindcă a primit tărie emoțională, putere psihologică.
Asta e diferenţa în fiinţele umane
pe care am văzut-o de trei milioane de ori.
Fiindcă atâția au trecut prin laboratorul meu,
din 80 de țări, cu care am avut șansa să interacționez în ultimii 29 de ani.
Și după o vreme, tiparul devine evident.
Vezi că America de Sud și Africa par a fi conectate într-un anumit mod.
Unii spun: „Oh, asta e ridicol.” E simplu. Deci, ce l-a transformat pe Lance?
Ce vă formează? Două forțe invizibile. Foarte rapid. Prima: starea.
Am trecut prin asta cu toții.
A fost un moment în care ai făcut ceva
și apoi te-ai gândit în sinea ta: nu pot să cred că am spus asta,
cui i s-a întâmplat?
Spuneți „Da!”
Audienţa: Da!
TR: Sau după ce ai făcut ceva spui: „Eu am fost ăla!”
(Râsete)
Nu a fost talentul tău, a fost starea ta.
Modelul tău despre lume e ceea ce te formează pe termen lung.
Modelul tău despre lume e filtrul. Asta e ceea ce ne formează.
Asta-i face pe oameni să ia decizii.
Pentru a influența pe cineva, trebuie să știm ce îl influențează deja.
Și e format din trei părți.
Prima, care este ținta ta? Ce urmărești?
Nu sunt dorințele tale.
Poți avea dorințe sau ținte.
Câți ați avut o dorință și ați gândit, e asta tot?
Spuneți „Da!”
Audienţa: Da!
TR: Avem nevoi. Cred că există șase nevoi umane.
A doua, după ce știi care e ținta care te motivează
şi după ce ai descoperit-o în adevărul ei, nu ai format-o, ai descoperit-o,
atunci ai găsit care este harta ta:
sistemul de credințe care îți spune cum să obții acele nevoi.
Unii oameni cred trebuie distrugă lumea,
alții să construiască ceva, să creeze ceva, să iubească pe cineva.
Și apoi există combustibilul pe care îl alegi.
Pe scurt, cele șase nevoi.
Prima: certitudinea.
Acestea nu sunt ținte sau dorințe, sunt universale.
Toți avem nevoie de certitudinea că poate evita durerea pentru a fi confortabil.
Cum o obţineți?
Controlați lumea? Dezvoltați o abilitate?
Renunţaţi? Fumaţi o ţigară?
Și dacă ai obținut certitudinea, în mod ironic,
chiar dacă avem nevoie de asta,
nu ești sigur de sănătatea ta, de copiii tăi, de bani.
Dacă nu ești sigur că tavanul va ține, nu ai fi venit aici.
În timp ce noi urmărim diferite certitudini, ce obținem?
Cum te simți dacă ești sigur?
Cum se va întâmpla? Cum te vei simţi?
Te-ai plictisi de moarte,
Căci Dumnezeu, în infinita lui înțelepciune,
(Râsete)
ne-a dat a doua nevoie umană, care e incertitudinea.
Avem nevoie de diversitate. Avem nevoie de surpriză.
Câți dintre voi iubesc surprizele? Spuneți „Da!”
Audienţa: Da!
TR: Prostii. Iubiți surprizele pe care le vreți.
(Râsete)
Cele pe care nu le vreți sunt probleme, dar aveți nevoie de ele.
Diversitatea e importantă.
Ați închiriat vreodată un video sau film pe care l-ați văzut deja?
Cine a făcut asta? Nu aveți viață.
(Râsete)
De ce faceți asta?
Sunteți sigur că e bun fiindcă l-ați citit sau văzut deja
dar sperați că l-ați uitat și că acum va fi diferit.
A treia nevoie umană: importanța.
Toți avem nevoie să ne simțim importanți, speciali, unici.
O puteți obține făcând mai mulți bani
fiind mai spiritual,
purtând mai multe tatuaje și cercei în locuri de care oamenii nu vor să știe.
Orice e nevoie.
Cea mai rapidă cale de a face asta,
dacă nu ai cultură, credință și resurse sau inventivitate, e violența.
Dacă îți pun o armă la cap sunt imediat important.
De la 0 la 10. Cât de sus? 10.
Cât de sigur sunt că îmi vei răspunde? 10. Cât de multă incertitudine?
Cine știe ce se va întâmpla? Pare captivant.
Precum coborârea într-o peșteră până în fundul ei.
Varietate și incertitudine completă.
Și e important, aşa-i? Vrei să-ți riști viața pentru asta.
Ăsta e motivul pentru care violența a existat și va exista pururi
dacă nu cumva ne schimbăm conştiinţa ca specie.
Există un milion de căi,
dar pentru a fi important, trebuie să fii unic și diferit.
De fapt avem nevoie de: legătură și dragoste - a patra nevoie.
Cu toții o vrem.
Majoritatea se opresc la relații fiindcă dragostea e prea înspăimântătoare.
Nu vor să fie răniți. Cine a fost rănit? Spuneți „Da!”
(Râsete)
Dacă nu, ați avut altfel de necazuri.
(Râsete)
Şi veţi fi rănit din nou.
Ce discurs optimist.
(Râsete)
Adevărul e că avem nevoie de ea.
Putem s-o realizăm cu ajutorul intimității,
prieteniei, rugăciunii, plimbărilor prins natură.
Dacă nimic altceva nu funcționează, luați-vă un câine.
Nu o pisică, fiindcă dacă plecați două minute,
sunt ca șase luni când reveniți.
(Râsete).
Pentru primele patru nevoi orice om găsește un mod de a le realiza.
Chiar dacă vă mințiți, trebuie să aveți două personalități.
Primele patru nevoi sunt numite nevoile personalității
ultimele două sunt nevoile sufletului.
Şi aici apare împlinirea.
Nu veți obține împlinire din primele patru.
Veți găsi o cale: fumat, băutură, orice.
Dar ultimele două trebuie să creșteți.
Cu toții știm răspunsul aici.
Dacă nu creșteți, ce rost are?
Dacă se dezvoltă relația, afacerea, dacă tu nu te dezvolți,
nu mai contează câți bani ai,
câți prieteni ai, câți oameni te iubesc, te simți groaznic.
Şi motivul pentru care creștem
e ca să avem să dăm ceva de valoare.
Fiindcă a șasea nevoie e sa ajutam pe ceilalți.
Fiindcă știm cu toții, oricât de răsuflat sună,
secretul vieții e dăruirea.
Toți știm că viața nu e despre mine, e despre noi.
Știm asta cu toții.
Și e captivant.
Când l-ați văzut pe Nicholas vorbind despre laptopul de 100 de dolari,
cel mai pasionat și captivant lucru e că e un geniu, dar are o chemare acum.
Poți simți schimbarea în el și asta e minunat.
Și acea chemare poate atinge alți oameni.
Viața mea a fost schimbată fiindcă atunci când aveam 11 ani,
Ziua Recunoștinței, fără bani, mâncare,
nu am murit de foame, dar tatăl meu era complet încurcat, necăjit,
iar mama mea accentua de tare o încurcase.
Și a venit cineva la ușă și ne-a adus mâncare.
Tatăl meu a luat trei decizii. Ştiu cam care erau ele.
S-a concentrat pe: „Asta-i pomană. Ce înseamnă?
Sunt fără valoare, ce am de făcut? Să-mi părăsesc familia.”
Ceea ce a și făcut.
A fost cea mai dureroasă experiență din viața mea.
Cele trei decizii ale mele mi-au dat o cale diferită.
M-am concentrat pe „E mâncare.” - ce concept complicat.
(Râsete)
A doua, dar asta mi-a schimbat viața,
asta m-a format ca ființă umană.
Cadoul cuiva, nici nu știu al cui era.
Tatăl meu spunea mereu: „Nimănui nu-i pasă de tine.”
Și subit, cineva necunoscut, fără să ceară nimic,
dă de mâncare familiei noastre, au grijă de noi.
M-a făcut să cred asta:
„Ce înseamnă dacă străinilor le pasă?”
Iar dacă străinilor le pasă de mine și de familia mea, îmi pasă și mie de ei.
Voi face ceva ce să aducă o schimbare.
Așa că, la 17 ani, am plecat de acasă
de Ziua Recunoştinţei. Ani de zile am avut ţinta
de a avea bani destui pentru a hrăni două familii.
A fost cel mai vesel şi emoţionant lucru pe care l-am făcut în viaţa mea.
Anul următor am reuşit patru. Nu am spus nimănui ce făceam.
Anul următor opt. Nu o făceam pentru puncte roşii,
dar după opt m-am gândit, drace, aş putea folosi nişte ajutoare.
(Râsete).
Deci bineînţeles, am ieşit şi ce am făcut?
Mi-am implicat prietenii şi am crescut companii
şi apoi am avut 11 companii şi am clădit fundaţia.
Acum, 18 ani mai târziu, sunt mândru să vă spun, anul trecut
am hrănit două milioane de oameni în 35 de ţări prin fundaţia noastră,
pe durata sărbătorilor: Ziua Recunoştinţei, Crăciun --
(Aplauze)
-- în diferite ţări de pe glob.
A fost fantastic.
(Aplauze)
Vă mulţumesc.
(Aplauze)
Vă spun asta nu ca să mă laud, ci pentru că sunt mândru
de fiinţele umane, fiindcă se entuziasmează să contribuie
imediat ce au şansa să facă asta, nu doar să vorbească despre ea.
Iar în final -- şi am cam depăşit timpul -- ţinta care vă formează --
iată ce este diferit la oameni. Avem aceleaşi nevoi,
dar sunteţi un obsedat al certitudinii? Asta preţuiţi cel mai mult,
sau incertitudinea? Acest om nu putea fi obsedat de certitudine
dacă a explorat acele peşteri. Sunteţi mânaţi de importanţă
sau de dragoste? Toți avem nevoie de toate şase, dar oricare
e sistemul tău de conducere, acesta te înclină într-o direcţie diferită.
Şi pe măsură ce te deplasezi într-o direcţie, ai o destinaţie sau un destin.
A doua bucată este harta. Gândiţi-o ca pe un sistem de operare
care vă spune cum să ajungeţi acolo. Iar harta unor oameni este:
"Eu voi salva vieţi chiar dacă voi muri pentru alţi oameni,"
şi ei sunt pompieri. La alţi oameni este,
"Voi ucide oameni ca să reuşesc." Ei încearcă să satisfacă
aceeaşi nevoie de importanţă, aşa-i? Ei vor să-l onoreze pe Dumnezeu
sau să-și onoreze familia, dar au hărţi diferite.
Şi există şapte credinţe diferite. Nu le pot parcurge
că sunt gata. Ultima bucată este emoţia.
Aș spune că o parte a hărţii este ca timpul. Pentru unii ideea
de timp lung e o sută de ani. Pentru altcineva sunt trei secunde,
exact cât mai am eu.
(Râsete).
Iar pe ultimul l-am menţionat deja, acela cade pe voi.
Dacă aveţi o ţintă şi aveţi o hartă şi să spunem --
nu pot folosi Google fiindcă iubesc Mac-urile şi nu l-au făcut încă
bun pentru Mac-uri -- deci dacă utilizaţi MapQuest -- câţi aţi făcut
această greşeală fatală de a utiliza Mapquest la un moment dat?
(Râsete).
Foloseşti acest lucru şi nu ajungi acolo. Ei bine, imaginaţi-vă,
dacă convingerile voastre garantează că nu puteţi ajunge unde vreţi să mergeţi?
(Râsete).
Ultimul lucru este emoţia.
Acum, iată ce vă spun despre emoţie. Sunt 6000 de emoţii
pentru care toţi avem cuvinte în limba engleză,
care sunt doar o reprezentare lingvistică, corect,
care se schimbă cu limba. Dar dacă emoţiile voastre dominante --
dacă aş avea mai mult timp, aş lua 20000 sau 1000 de oameni
şi i-aş pune să-şi noteze toate emoţiile pe care le simt
într-o săptămână medie. Şi i-aş lăsa cât timp au nevoie.
Şi într-o parte să scrie emoţiile pozitive, însufleţitoare,
iar pe cealaltă pe cele negative.
Ghiciţi câte emoţii simt oamenii? Mai puţin de 12.
Şi jumătate din alea îi fac să se simte oribil. Aşa că au cinci sau şase
amărâte de emoţii pozitive, aşa-i? De exemplu se simt "fericit, fericit,
entuziasmat, sau oribil, frustrat, frustrat, depăşit, deprimat."
Câţi din voi cunoaşteţi pe cineva care indiferent ce se întâmplă
găsesc o cale de a se enerva?
(Râsete).
Sau, nu contează ce se întâmplă, ei găsesc o cale de a fi fericiţi sau entuziasmaţi.
Câți cunoașteți pe cineva așa? Să fim serioşi.
Când s-a întâmplat 9/11 -- termin cu asta -- eram în Hawaii.
Eram cu 2000 de oameni din 45 de ţări. Traduceam
în patru limbi simultan pentru un program
pe care-l conduceam o săptămână. Seara precedentă s-a numit
"Stăpânirea emoţiilor." M-am dus sus, nu aveam un plan pentru asta, şi am zis --
aveam aceste focuri de artificii -- eu fac lucruri nebuneşti, vesele --
şi apoi la sfârşit m-am oprit -- aveam acest plan cu ce voi spune
dar niciodată nu mă ţin de plan. Şi din senin am spus,
"Când încep oamenii să trăiască cu adevărat? Când dau ochi cu moartea."
Şi apoi am trecut prin tot acest lucru despre,
dacă ai pleca de pe această insulă, şi peste nouă zile
ai muri, pe cine ai chema, ce ai spune,
ce ai face? O femeie -- ei bine, în acea noapte s-a întâmplat 9/11 --
o femeie a venit la seminar şi când a venit acolo,
prietenul ei anterior a fost răpit şi ucis.
Noul prieten voia s-o ia de nevastă, iar ea l-a refuzat.
El a spus: "Dacă mă părăseşti și pleci în Hawaii, s-a terminat între noi."
Ea a spus: "S-a terminat." Când am încheiat seara acea, ea l-a sunat
şi i-a lăsat un mesaj -- poveste adevărată -- pe vârful World Trade Center
unde lucra el. Spunând, "Dragule, te iubesc, voiam doar să ştii
că vreau să ne căsătorim. A fost o prostie din partea mea." Ea dormea,
fiindcă era ora 3:00 noaptea pentru noi, când el a sunat-o înapoi
din vârful clădirii şi a zis, "Draga mea, nu pot să-ţi spun ce înseamnă asta pentru mine."
El a spus: "Nu ştiu cum să-ţi spun asta,
dar mi-ai dat cel mai mare dar, fiindcă voi muri."
Şi ea a derulat înregistrarea pentru noi în cameră.
Ea a fost în emisiunea lui Larry King mai târziu, și el a spus, "Probabil te miri
cum de ți s-a putut întâmpla asta de două ori asta. Şi el a spus,
"Tot ce pot să-ţi spun, draga mea, acesta trebuie să fie mesajul lui Dumnezeu pentru tine.
De acum încolo, în fiecare zi dă tot ce poţi, iubeşte-i pe toţi.
Nu lăsa nimic să te oprească vreodată." Ea termină şi un om se ridică
şi spune: "Eu sunt din Pakistan, sunt un muslim.
Mi-ar plăcea să-ţi ţin mâna şi să spun
îmi pare rău, dar, sincer, asta e o pedeapsă." Nu vă pot spune restul
fiindcă am depăşit timpul acordat.
(Râsete)
10 secunde.
(Aplauze)
10 secunde, doar atât. Vreau să fiu respectuos. 10 secunde.
Tot ce vă pot spune e că am adus acest om pe scenă
cu un om din New York care a lucrat în World Trade Center,
fiindcă aveam vreo 200 de new-yorkezi acolo. Mai mult de 50
şi-au pierdut companiile, prietenii, contactele din
agendele lor electronice -- un broker financiar, această femeie de oţel, strigând --
30 de prieteni i-au murit.
Şi le-am spus oamenilor: "Pe ce ne vom concentra acum?
Ce înseamnă asta şi ce vom face?"
Şi am luat grupul şi am reuşit să-i fac să se concentreze,
dacă nu ai pierdut pe cineva azi, concentrează-te pe
cum să ajuţi pe altcineva. Sunt acolo oameni --
şi atunci o femeie s-a ridicat şi era aşa de supărată și urla şi ţipa.
Apoi am aflat că nu era din New York, nu era americancă,
nu cunoştea pe nimeni aici. Am spus: "Întotdeauna te enervezi?"
Ea a spus: "Da." Oamenii vinovaţi se simt vinovaţi, oamenii trişti se simt trişti.
Şi i-am luat pe aceşti doi oameni şi am făcut o negociere indirectă.
Un evreu cu familie în teritoriul ocupat, cineva din New York
care ar fi murit dacă ar fi fost la serviciu în acea zi, şi acest om
care voia să fie terorist şi a precizat asta foarte clar.
Iar integrarea care s-a întâmplat a fost prinsă pe un film,
pe care voi fi bucuros să vi-l trimit, ca să puteţi vedea realmente
ce s-a întâmplat, în loc să-l descriu eu în cuvinte.
Dar doi din ei nu numai că s-au împăcat şi
și-au schimbat convingerile şi principiile morale despre lume,
dar au şi lucrat împreună pentru a aduce, de aproape patru ani,
prin diverse moschei şi sinagogi, ideea
despre cum să creăm pace. Iar el a scris o carte, numită
"Jihadul meu, drumul meu spre pace." Deci transformarea se poate întâmpla.
Aşa că invitaţia mea pentru voi e: exploraţi-vă reţeaua, reţeaua internă --
nevoile, credinţele, emoţiile care vă controlează.
Pentru două motive: pentru a avea mai multe de dat, şi de realizat,
noi toţi vrem s-o facem. Dar înţeleg a da,
fiindcă asta vă va reîncărca. Şi în al doilea rând,
ca să puteţi aprecia -- nu numai înţelege, la nivel intelectual,
prin minte -- dar să apreciaţi ce îi conduce pe alţi oameni.
Este singura cale prin care lumea noastră se va schimba. Dumnezeu să vă binecuvânteze.
Mulţumesc. Sper că asta a fost de ajutor.
(Aplauze)