Етиен Шуар
Хвърляне на жребий като устойчива защита срещу олигархията
Марсилия 23 април 2011
Мисля, че нашето политическо безсилие идва от факта,
че това, което наричаме демокрация всъщност е точно обратното.
Управлението, което днес наричаме демокрация,
в никакъв случай не е истинска демокрация, а по-скоро аристократична олигархия.
И това не е станало по случайност или заради корупция или порочност.
Съвсем не.
Механизмът, който се намира в сърцевината на нашата система
е аристократичен и се нарича избори.
Изборите се състоят в избирането на най-добрия=аристос(аристокрация).
Хилядолетия история показали, че аристокрацията винаги
се превръща в олигархия.
Което означава власт на малцина.
Монархия е власт на един.
Демокрация е власт на народа, демос - народ, кратка - власт.
Олигархия е власт на малцинство, тоест на много малък кръг от хора.
Фактически ние се намираме в олигархия - лесно може да се види, че управлява малцинство.
Но тези малцина не управляват, защото са особено зли или особено хитри.
Същностната причина въобще не е в поквареността на тези, които управляват.
Дори да ги убием, други ще ги заместят,
ако не промените институциите.
Проблемът е в институциите.
В днешните политически системи по света е възприета
процедурата по избори чрез всеобщо гласуване - процедура, която е защитавана
еднакво силно от леви партии, от корпорации, от банки по целия свят.
Това е парадокс!
Хора, които нямат нищо общо, със съвсем различни интереси,
политически противници и всички защитават изборите. Това е съмнително.
Извинете, но фактът, че Голдман Сакс защитава изборите,
доказва, че тази компания не се страхува от тях.
В действителност Голдман Сакс финансира цялостно или голяма част
от предизборните кампании за президент, който ще обслужва техните интереси.
Но ситуацията е такава не само в САЩ, а навсякъде,
в т.н. "демокрации" - които не са и не могат да бъдат
истински демокрации заради изборната система.
Но след като успяха да наложат думата демокрация за обозначаване
на настоящия режим, тогава тази ниша вече е заета.
И не можем да посочим врага, тъй като
проблемният режим е наречен като този, който може да реши проблема.
Тоест наричаме проблема "демокрация",
наричаме лошия режим с името на решението.
По този начин сме изправени пред един терминологичен проблем.
От къде идва това? Дали не е конспирация?
Въобще не!
Първоначално, създалите на настоящия режим,
в края на 18-ти век във Великобритания, след това в САЩ,
а също и във Франция през 1789 г., които създават настоящите ни институции
са били наясно, че това не е демокрация.
Те знаели какво е демокрация,
тъй като са били добри познавачи на античния свят. Това са
високо образовани хора, елитисти, познавачи на древна Гърция.
Но те не са имали никакво намерение да създават демокрация.
Сийес, който е написал: "Що е то трето съсловие?",
е един от най-големите мислители на Френската революция.
Мадисън в САЩ също е един от най-великите мислители
и създател на американската конституция.
И двамата въобще не искали да изграждат демокрация.
Те не искали демокрация.
За тях това било равносилно на анархия, управление на простолюдието.
Защото те били елитисти.
Казвали, че хората не са способни да управляват собствените си дела.
Основателите на нашите институции създават една система на управление -
на управлението чрез представителство, - което съвсем не е демокрация.
Те са го знаели, но са мислели, че постъпват правилно.
Не са имали лоши намерения, искали са да сложат край на стария режим,
режим който е бил по-лош. Но не са искали демокрация.
И когато някой споменавал за демокрация, това било почти обида, пренебрежително.
Думата не е имала положително значение, което придобива по-късно.
Станало е с превключване на формулировката, чрез трик.
В началото на 18-ти век терминът "демокрация"
започнал да дефинира този режим.
Например, когато Токвил пише "Демокрацията в Америка",
никой не нарича този режим така.
Но книгата се превръща в огромен бестселър.
И след него други автори постепенно започват да наричат този вид
управление по същия начин, защото откриват някои общи черти.
Например равенството.
Най-същностната и основна цел на атинската демокрация е равенството.
Но равенството, за което атиняните настояват, е истинско политическо равенство.
Докато равенството в представителното управление е само формално,
дори фиктивно.
Нашето равенство е сякаш повече равенство
по отношение на детайлите, а не по същество.
Тъй или иначе, фокусирайки се върху равенството и поставяйки го
като отправна точка, авторите които пишат върху политическите системи,
започнали да говорят за "демокрация",
и в последствие всички започнали да употребяват тази дума.
И тогава избраните чрез гласуване също започват
да използват думата "демокрация", защото тя им позволява
да бъдат избирани да управляват и да запазят властта си.
Само че въпросните избрани са благородници или от висшата класа, а не работници.
Без да говорим за заговор, несъмнено налагането на думата "демокрация"
за обозначаване на режима на управление чрез представителство е в техен интерес.
Овластените са заинтересовани да искат представително управление.
Токвил, който се е превърнал в символ на либерализма, казва:
"Аз не се страхувам от всеобщото избирателно право -
хората ще гласуват така, както им бъде казано."
Още през 1835 г., от началото на 19-ти век,
още на първите избори са били напълно наясно,
че никой няма да бъде свален от власт, чрез гласуване,
както и че бедните никога няма вземат властта чрез избори.
Никога, те са го знаели от самото начало.
За тях е удобно, че ние наричаме това "демокрация", защото
демокрация звучи като идеал: демос и кратос - "власт на народа".
Изглежда чудесно - няма да бъдем измамени, ако ние управляваме".
Но проблемът е в това, че наричаме демокрация режим, който няма нищо общо и
който всъщност е точно обратното на истинската демокрация,
тогава си толкова заблуден, че дори не е смешно.
Така че за да я превърнем днес в инструмент за управление,
за да видим актуалните възможности,
трябва да разберем какво включва Атинската демокрация.
След това ще се върнем към възраженията
за ксенофобия, фалокрация, робство.
Но първо ще се опитам да ви покажа същността на една истинската демокрация,
на Атинската демокрация,
с диаграмата, която направих за вас.
Това е диаграма, която направих за тези лекции.
Отначало беше написана на ръка,
но сега за пръв път за вас я набрах на текст.
Нека започна.
Можете да оставите останалата част.
Нека започна с началото.
След векове тирания, атиняните са имали една-единствена практическа цел -
равенството, истинското политическо равенство.
Не социално и не икономическо равенство,
защото те знаят, че не са с равни възможности,
нито физическо равенство, защото не са еднакви.
А само политическо равенство - равенство във взимането на решения.
Решенията трябва да се взимат колективно,
чрез общо събрание на народа, а не на представителите
Асамблеята е общо събрание на народа, а не събрание на представители.
Асамблея на народа, това е важно.
Понятие, което трябва да бъде подчертано с определен цвят,
защото е същността, сърцето, което не трябва да бъде забравено,
когато се разсъждава над другите институции.
Какво забелязват атиняните?
И ние забелязваме същото нещо днес: властта покварява,
може да отнеме известно време, но накрая никой - дори и най-добродетелният - не устоява.
Дори най-добродетелните се корумпират, вместо да защитават
общото благо, те започват да защитават собствените си интереси.
Това са факти, факти, които все още можем да видим.
Днес е ясно, че богатството, властта, привилегиите променят хората.
И дори ако са добри в началото, постепенно стават по-лоши,
като наркомани, които имат нужда от наркотик,
те търсят да удовлетворят своя частен интерес в ущърб на общия.
Атиняните са си давали сметка за това и за да го избегнат,
формулират две по-малки цели и подцели.
Първата и втората подцели, които вървят заедно са:
а) политиката трябва да е непрофесионална дейност и
б) длъжностите трябва да се заемат на ротационен принцип.
Правомощията трябва да се дават за много кратък срок -
тъй като властта корумпира, никога да не я оставяме на някой за дълго време.
Властите се редуват, за да нямат достатъчно време да се корумпират.
И като резултат на това не може да има и професионализъм в политиката.
"Не искаме никакви професионалисти в политиката", казват атиняните.
"Не ги искаме, защото в професионализма се корени корупцията."
Засега все още не обсъждаме институции,
а онова което е в сърцевината на демокрацията - тези две подцели.
Демокрацията съществувала, за да постигне тези цели.
И ние можем да приемем същите цели за нас днес, като кажем:
искаме политиците да са аматьори и също така да се сменят на кратки периоди от време.
Ако се сменят често - те ще са аматьори,
и понеже са аматьори, ще ги сменяме често.
Тези две цели са взаимосвързани, вървят ръка за ръка, за да предпазват равенството.
Има вътрешна логика в спазването на тези принципи.
Ако позволим да се образува една каста от политици,
тогава не можем да постигнем основната цел - равенство.
Тогава ще имаме професионалисти и следователно вече няма всички да сме равни.
Говоря само за политическото равенство.
Ясно е, че по отношение на богатството и интелигентността
не можем да бъдем равни.
Но трябва да сме политически равни.
Това е демократичният проект.
Трябва да разберем, че тези две под цели,
както и принципът за кратки и еднократни мандати,
не са съвместими с идеята за избори чрез гласуване.
Никога няма да има достатъчно кандидати, които заемат
кратки мандатни позиции, които не могат да заемат повторно.
Тези два принципа няма как да се осъществят чрез избори.
Защото когато избереш някого за някаква позиция,
механизмите, които те подтикват към избора на този човек,
ще те накарат да гласуваш за него отново.
Така изборите водят до стабилност на политическото тяло.
Те създават професионализация и седиментация,
т.е. винаги имаме едни и същи хора в политиката.
В генома на изборите се съдържа професионализацията на политиците.
Двете вървят ръка за ръка, така са създадени.
И така, те избират хвърляне на жребий,
защото служи перфектно, за да преобладава аматьорството,
за да внедрят редуване(кратки и неповторими мандати).
Хвърляне на жребий е необходимо!
Не може да запазиш останалото и да размениш хвърлянето на жребий с избори.
Днес изборите не позволяват аматьорство и редуване на длъжности.
Следователно не позволява равенство. Не може да бъде заменено.
Хвърлянето на жребий позволява всеки път, вземайки различни хора,
на случаен принцип, да редуваш длъжности и аматьорство.
Това е равенство.
Това е основата, това е ядрото на демокрацията.
Една трета, допълнителна институция за постигане на равенство е правото на свободно слово.
Атиняните не са били идеалисти.
Платон е идеалист.
Философите често са идеалисти, които изграждат
и поддържат митове, а основната цел на митовете е да налагат господство.
Митовете се използват, за да се управлява чрез тях.
Мирабо казва: "Хората са като зайците - хващат се за ушите".
Митовете са истории, а ние вярваме на истории,
имаме нужда да ни разказват истории.
Това е "разказване на истории" (storytelling). Имам една малка книга
която обобщава науката за "разказване на истории".
"Разказване на истории" не е само маркетингова техника,
това е техника за манипулиране нa човешките същества,
чрез разказване на истории.
Всички сме много уязвими за лъжи.
Всички вярваме в тях. Когато ни разказват истории - вярваме.
Нашето единствено желание е да им вярваме.
Затова, когато ни говорят лъжи, ако е съвместимо с това,
което вече сме научили от реалния живот, ние оставаме доволни.
Но атиняните не са идеалисти.
Те са абсолютни реалисти, и то много прагматично.
Те знаят, че не са перфектни
и са способни да бъркат в общата каса,
да изменят на обществения интерес
в полза на частния;
знаят, че не са винаги честни.
Осъзнават всичко това и казват:
"Нашата система ще прави от всеки гражданин потенциален страж.
Гражданин, който иска да съобщи за измама или изобличи някой друг,
може да го прави и ще остане жив."
Това е важно по онова време, защото преди демокрацията,
всяко различно, противопоставящо се мнение е грубо погазвано.
Лидерите бързо се отървават от тях.
Атиняните правят друг избор, те казват:
"Ще защитаваме различните и опозиционните мнения, ще позволим
на хората да се изразяват свободно, чрез прилагането на исегория."
За атиняните исегорията е стълб на демокрацията.
И те много държат на тази институция. Според този принцип
"всеки на събранието може да говори за всичко по всяко време".
Те не го правят всички едновременно, разбира се.
Когато някой говори, хората го изслушват
и го обвиняват, ако се изразява неясно.
Срещу говоренето на глупости правилата са строги.
Всеки може да говори, това е много важно.
И събранието не е хаотично - има магистрати,
така се наричат изтеглените чрез жребий представители.
Една от задачи им е да поддържат дисциплината на асамблеята.
Но фактът, че всеки гражданин, който иска да протестира,
който има да каже нещо, може да го направи,
без да бъде убит, е абсолютно основополагащ
за чистотата на демокрацията.
Исегорията гарантира на атиняните, че демокрацията ще бъде устойчива.
Защото са предвиждали възможността
за изкривявания на демокрацията към олигархия.
Всеки гражданин, нека ви припомня, че гражданите са въоръжени,
е имал правото да изобличава такива изкривявания, без да бъде убит.
Публичната институция защитава това му право.
По същия начин и днес институциите защитават неудобните.
Това са хора като: Фабрис Николино, Дени Робер,
като жената, която изобличи Mediator - Ирен Фрашон.
Има такива смели хора, които се поставят в опасност,
като изобличават силните на деня.
Трябва да има институции, които ги предпазват,
както например Кодексът на труда защитава
представителите на синдикатите.
Атинските институции гарантират правото на слово на всички.
Това именно е исегорията, която е основна институция.
Това прави гражданите активни.
Когато позволиш на хората да говорят и чуваш какво казват,
това ги кара да полагат усилия.
Докато когато мнението на хората е без значение за институциите,
тогава хората не полагат усилия, за да участват.
Днес се оплакваме от пасивността на гражданите,
но институциите са тези, които ги правят пасивни.
Защо да си активен, ако това няма да допринесе за каквито и да е било промени?
Представете си отворени институции,
в които всеки наистина може да промени нещо -
тогава всички биха станали много по-активни.
Например Швейцария, която не е панацея, но
може да се каже, че е една от единствените демокрации в света,
може би заедно с Венецуела.
В Швейцария всеки гражданин с няколко събрани подписа
може да свика референдум, тоест да зададе
важен за него въпрос на всички швейцарски граждани.
Това ги прави много активни:
Отидете в Швейцария, там правят истинска политика.
Много по-добре от нас. Въпреки, че не е идеално - има и проблеми естествено.
Дори самите атиняни са се оплаквали от пасивност на гражданите -
хората никога не са доволни и винаги искат повече.
Но въпреки оплакванията, в познатата ни история не се среща
по-голяма политическа активност на гражданите, отколкото в Атина.
Отворените институции създават активни граждани.
Активните граждани захранват принципът на непрофесионализъм
в политиката, с граждани аматьори, които да заемат длъжностите.
От своя страна принципът на непрофесионализма също прави
гражданите активни, защото дава равен шанс на всеки да бъде избран.
Жребият прави съвсем реална възможността
някой ден аз да бъда президент на Атина.
Президентът на Атина е бил избиран чрез жребий всеки ден.
Всеки ден, това е.
Така всеки четвърти гражданин е можел да каже:
"Аз бях президент на Атина веднъж."
И никой не е можел да каже: "Бях президент два пъти"(невъзобновяеми мандати).
Задълженията се сменяли и сменяли.
Когато знаеш, че някой ден може да си делегат на групата
това дълбоко променя твоята връзка с политиката -
участваш в политиката естествено, защото тя е навсякъде.
Но не трябва да поставяме каруцата пред коня -
не трябва да си мислим, че трябва да изчакаме гражданите да
станат активни, за да променим институциите.
Според мен добрите институции ще създават добри граждани.
Добрите институции имат педагогичен ефект, те са като училище за граждани.
Ще се върна към това, когато говорим за съдебните журита
и за мнението на Токвил - той пише прекрасни неща.
Той е страстен защитник на изборите чрез жребий.
Ще прочета буквално какво казва, защото се изразява много добре.
Той е бил аристократ и, според мен, абсолютен антидемократ.
Антидемократ, но е бил честен и винаги
се е опитвал да види позитивното в различните гледни точки.
Затова всички са го обичали -
всеки е откривал това, което търси, в неговите писания,
защото той не изразява личното си мнение.
Има едно писмо от брат му,
който по негова молба е четял черновите на "Демокрацията в Америка".
В писмото брат му пише:
Беше ми казал, че не искаш да показваш какво мислиш ти в това, което пишеш.
Но от главата, която си ми изпратил, аз разбирам личното ти мнение,
така че трябва да я пренапишеш."
И той я пренаписва, така че да не личи собствената му позиция.
Това дава на написаното от него изключителна сила и привлекателност.
Защото той успява да покаже качествата на демокрацията,
или поне на това, което той нарича демокрация, защото нека ви напомня
това всъщност съвсем не е демокрация, просто е удобно да се нарича така.
Той описва американския режим с неговите силни и слаби страни,
при това с искреност, която го прави убедителен и ценен и днес.
Истината е, че представителният режим, в който живеем днес,
има дефекти, които водят до диктатура, както го описва Токвил.
Това, в което живеем днес, е "мека диктатура" по думите на Токвил.
Така че, въпреки че е бил антидемократ, той ни казва много важни неща
и по-късно ще се върна на това какво е казал за жребия.
Така че, ядрото на демокрацията е: основната цел - равенството;
двете подцели - непрофесионализъм в политиката и сменяемост на длъжностите;
както и процедурата, която прави тези подцели възможни,
а именно тегленето на жребий за заемане на длъжности.
Ако промените нещо в тази постройка, ще изгубите демокрацията.
Също като нас, атиняните се страхували от тегленето на жребий.
Те били хора като нас и размишлявали много,
съвсем не са били глупави, не са били идиоти.
Случило се е преди 2500 години, но те са мислели по същия начин както ние днес.
Даже повече, защото са участвали повече в политиката.
Затова са се страхували, че ще изтеглят някой идиот.
Първо, те не давали пълна власт на изтегления чрез жребий.
Не избраният чрез жребий взима решенията, а асамблеята.
Събранието, а не представителите.
Не си мислете, че просто изборите са заместени с жребий,
а властта остава в ръцете на избраните представители, както е днес.
Нещата са съвсем различни.
Разберете, демокрацията е нещо съвсем различно от системата, която имаме сега.
Има някои общи неща - решенията се взимат колективно,
оценяваме колективните решения, прилагаме ги,
разрешаваме конфликти между отделните индивиди.
Има много общи неща.
Трябва да си поставяме съпоставими цели.
За да постигнем баланс, трябва да разберем, че
философията на нашите днешни институциите трябва коренно да се промени.
Това може да работи и с малко, и с много участници,
от малкия мащаб на локалните общини
до големите федерации с пирамидална структура,
при условие, че има контрол над властта на всички нива.
По-късно отново ще говорим за приложимостта в наши дни.
Преди да продължим, да припомня нещо -
изглежда самата процедура автоматично и буквално
води до десинхронизация между политическата и икономическата власт.
Хансен говори за това в книгата
"Атинската демокрация по времето на Демостен", където описва
всекидневния живот на атиняните: тегленето на жребий,
представите, които са имали,
проблемите, които са възниквали във връзка с демокрацията,
всичко е обяснено в тази книга - страхотна е.
Тази книга създава впечатлението, че това е общество,
което живее точно, както ние искаме да живеем днес.
Има много неща, които можем да заимстваме.
Голям привърженик на атинската демокрация я е написал,
казва се Хансен, а името на книгата е
"Атинската демокрация в ерата на Демостен".
Той е един от най-добрите експерти, които познаваме.
Написал е няколко книги по въпроса и ги е събрал в една.
Има още една книга, която препоръчвам дори повече, защото
мисля, че е най-важната книга за жребия
и политическата организация на държавата.
Заглавието й не е много привлекателно:
"Принципи на представителното управление".
Ако я видите на рафта, сигурно ще си кажете:
"Засега ще я оставя тук, утре може да я разгледам".
Ще сгрешите, това е много добра книга,
защото разказва за историята на жребия
и как тази идея се е загубила.
В нея се обяснява защо е важен случайният жребий,
и защо са го заместили изборите, с всичките им предимства и недостатъци.
Страхотен автор - става дума за Бернанд Манин.
Срещнах се с него, той е жив, умен и образован.
Той е важен човек, който обаче не е искал
да се застъпва за използването на жребия.
Просто е искал честно да опише какво представлява.
Описал го е толкова искрено, че ние, които никога не сме чували за жребия
може да си помислим, че го защитава.
Всъщност, той защитава и изборите, което е справедливо, като Токвил.
От Хансен научаваме какво представлява десинхронизацията.
Това означава, че богатите хора на онова време нямат никаква политическа власт.
Те са били чужденци, метеки.
Атиняните често ги канят да живеят в Атина заради и заедно с богатствата си,
като им гарантират, че няма да им бъдат отнети.
И така тези "чужденци" - метеките, продължават своята икономическа дейност
в Атина и си живеят доста удобно.
Нямат никаква политическа власт, но явно
в продължение на 200 години това не им е попречило да се развиват.
Тогава Атина е наистина проспериращ град.
Аз не се опитвам да кажа…
Разбира се, атиняните са били колониалисти, воювали са, за да завземат земи,
правили са експедиции, както всички народи по онова време.
Не казвам, че трябва да им подражаваме във всичко!
Просто казвам, че тогава, в сравнение с други градове,
Атина е забележително стабилна, просперираща,
с интензивна политическа дейност.
И най-важното, мисля, че тя е нещо като зародиш.
Касториадис - един велик философ, казва:
"Атина не е модел, защото има много неща,
които не искаме да следваме от атинското общество."
Но в нея има зародиш, който може да се развие днес.
Имам предвид описаната по-горе постройка и идеята, че богатите никога не са на власт.
Господи, това не ви ли привлича?
И освен това, идеята, че бедните винаги са на власт.
Ето отговорът, ето нещо, което променя коренно нещата.
"Да, това е просто детайл, да говорим за нещо друго."
Почакайте! Не, не и не! Помислете!
Опитът от двеста години избори чрез жребий показва,
че политическата власт остава при бедните.
Точно противоположното показва опитът от нашите избори чрез гласуване.
Но сега говоря за факти, не за митове.
Тук изобщо не засягам
митологизираната историческа борба на работническата класа.
Погледнете фактите - кой управлява благодарение на изборите?
Кой управлява благодарение на избори? Бедните?
Не, никога или пренебрежимо малко.
Дори когато Блум през 1936 г. беше избран.
Знаете, че Блум, преди да управлява, назначава министъра на финансите.
Назначава го и както обикновено става по време на 3-та република,
назначава министърът на финансите, преди приемането на мандата си
и преди да работи като министър, къде отива?
Отива в Банката на Франция, в офиса на управителя на банката,
който в същото време е и председател на Comiti Des Forges,
ръководителя на Френската бизнес конфедерация - един и същ човек.
Публика: частно е по това време.
Разбира се, банката на Франция е частна собственост, както всичко.
И министъра на финансите, преди да му бъде позволено
да си свърши работата, обещава на управителя на банката на Франция
който е също и президент на Comiti Des Forges... какво обещава?
Че няма да повишава... ЗАПЛАТИТЕ!
Така "лявата" партия в крайна сметка е избрана.
Но "лявата" партия, преди да има правомощия,
трябва да обещае на богатите... Публика: - Вярност.
Така стигаме до тук: най-лошото от най-лошото е гарантирано за нас.
Така че, трябва да разберем, че дори когато избираме хора,
които се предполага, че защитават интересите на не толкова богатите.
Погледнете какво се е случи през 1981 г.! Митеран е избран.
Аз пеех, бях щастлив, Митеран...
Чакайте малко, колко дълго време му отне, за да ни предаде?
Да направи това, което дори крайнодесните партии никога не са правили?
Това е лява партия — това е резултат от изборите!
Публика: Той най-много допринесе за дълга.
Да, абсолютен дълг!
Публика: Той беше от лявата страна на крайнодесните.
Той дори не беше от лявата страна: той беше от дясно.
Той беше от началото от дясно, а след това, в действителност, ни предаде.
Всички тези хора да ни заблуждават с думите си,
нека ви напомня, че ние сме доста чувствителни към лъжи.
Това също е свързано с Федералния резерв на САЩ по времето на хитлер.
Така че, мисля, че няма нужда да се говори повече за това
как левите партии ни предават, щом веднъж получат властта.
Искам да кажа, че всички сме толкова разочаровани, всеки от нас...
няма нужда да се говори повече, аз не съм изключение.
Мисля, че този модел или зародиш, за който ви говоря, ни предлага алтернатива.
За съжаление това не е алтернатива, която може да се приложи веднага.
Трябва първо да разпространим идеята
и да се съберем милиони поддръжници, за да защитим тази идея.
Докато сме само малко хора - стотина или хиляда, -
това не е достатъчно, нищо няма да се промени, ако оставаме малък домашен кръг от поддръжници.
Идеята трябва да се разпространява,
всеки един от нас трябва да положи усилие да обяснява на другите, за да разберат
и приемат тази алтернатива, както и да спрат да вярват на лъжи, истории, митове.
А като погледнем фактите, виждаме, че макар да говорим за социално развитие,
докато управляват богатите, не може да има социален прогрес.
Богатите не искат социален прогрес.
Вижте опита на атиняните
отпреди 2500 години, който е доста интересен.
Практически погледнато, ако днес трябваше да се тегли жребий,
ние бихме се страхували да го направим.
Когато ходя по асамблеи, ми казват:
"Но какво ще стане, ако жребият отреди Льо Пен да управлява?"
Те се страхуват от Льо Пен,
докато привържениците на Льо Пен
биха се страхували, ако бъдат изтеглени комунисти.
Е, какво ще стане, ако бъде изтеглен някой, който не ви харесва изобщо?
И атиняните са подхождали със същия страх.
Те се страхували от определени хора,
които не са искали да видят избрани в никакъв случай.
Този проблем е съществувал и тогава. Въпреки всичко,
те се спират на жребия и този метод е работил добре.
Освен това обаче те са разработили и други механизми.
И това е тази секция, в долния десен ъгъл на диаграмата,
където съм групирал цяла поредица от допълващи институции.
Посредством тези институции атиняните са компенсирали
недостатъците на избора чрез теглене на жребий.
Всичко това можете да ги намерите в моя сайт
и това, което съм забравил, тъй като импровизирам.
Чрез тези институции, атиняните се защитавали
от лошия късмет, ако мога така да се изразя, или от неудачно изтеглен жребий.
Като начало трябва да припомня, че става дума за заемане на длъжности
с краткосрочен мандат - шест месеца до една година.
Рядко е било за по-дълъг период
и не се е допускала възможността за преизбиране за втори мандат.
Невъзобновяем за позицията, което означава,
че ако бъда изтеглен за дадена длъжност,
мога да в последствие да бъда изтеглен за друга, но никога отново за същата.
Имало вариации. Както и да е, това е основно правило на демокрацията.
Слагам го в тези институции.
Това е сърцевината на демокрацията, ако то бъде премахнато,
демокрация не може да има.
И в допълнение към правилото за краткосрочно и еднократно
заемане на длъжности е въведен принципа на контрола.
И в това е съществената разлика между изборите
чрез гласуване и чрез тегленето на жребий.
При назначаването чрез жребий има контрол преди заемането на длъжността,
по време на изпълнението й, а също и след приключването на мандата.
Контролът бил постоянен
и трябва да разберете, че изтеглените са се страхували,
за разлика от днешните избрани представители.
Не знам дали виждате разликата,
но изтеглените чрез жребий имали чувство за отговорност, дълг.
Те не се възползвали, защото не са били безнаказани и безотговорни.
Преди мандата, има контрол,
за да се избегне лошо хвърляне на жребий.
Чрез доброволчеството, което означава, че само тези,
които присъстват на събранието сутринта, могат да бъдат изтеглени.
Обичайно идват средно около 2000 души от,
грубо казано 6000 души, които имат право да участват в асамблеите.
Имало и специална машина клеротерион.
Има много добра книга от Синтомер "Власт на народа".
много е интересна и показва целия натрупан опит,
макар че в съвременните институции по света няма много практики
за назначаване чрез теглене на жребий.
Има много минал опит, в който откриваме както провали, така и успехи.
Но е много важно да се покаже, че това не е празна теория,
тя практически работи и много хора я използват.
Защо говоря за това?
Говоря за този клетарион, защото в книгата на Синтомер "Власт на народа"
във втора глава се обяснява как е работел клеротериона, машината за теглене на жребий.
Това е материално средство, което е много нагледно - всеки може да отиде и да види
белите и черните топки, нещо като днешните лотарии.
Но всеки можел да погледне и да провери какво се случва.
Нещо подобно се случва днес в избирателните секции -
всеки има интерес да погледне и да провери какво се случва.
При клеротериона всеки можел да наблюдава машината
и тя била доста проста и прозрачна, затова измамата не била лесна.
Без участието на компютър. Какво ще кажете за компютър?
Къде са инструментите да ги разрушим?!
Сложните и непрозрачни избирателни машини по-лесно ще ни заблудят.
Избирателните машини не трябва да бъдат толерирани.
Очевидно е. Не е за вярване, че оставихме това да се случи, както и да е.
Но да се върнем на доброволчеството.
Тук се появява следният спор -
дали да теглим жребий измежду онези, които са изявили желание,
или да теглим измежду всички, позволявайки им да откажат.
В двата случая остават само доброволци.
Защото доброволчеството има различно значение, ако
човекът е доброволец преди назначението,
чрез жребий и след това.
Очевидно, който е доброволец предварително,
очевидно иска властта. А това е опасно само по себе си.
Но когато това се случва всекидневно за кратки и невъзобновяеми мандати -
все пак не може да се получи същата ситуация като с изборите днес.
При изборите кандидатите възнамеряват да станат професионални политици.
Но забележете разликата,
да си кандидат е различно от това да си назначен, без да си го искал
и да го приемеш заради общото благо.
Ще видите, че много хора не искат власт, но я приемат,
защото са чувствителни и отговорни и знаят, че така работи управлението.
Има много такива,
тези хора нямат нищо общо с онези,
които понастоящем управляват,
и които очевидно са на власт, за да се облагодетелстват.
Сега ще бъда сметнат за популист, демагог или фашист. Чувствам го.
Откакто съм против парламента и дори може би и нацист.
До къде стигнахме... Но когато видиш някой, който
едновременно носи няколко мандата - делегат, съветник по едно,
съветник по друго и отгоре на всичко е адвокат на свободна практика,
за да вземе още няколко десетки хиляди евро отгоре,
това наистина е отвратително, чиста алчност.
Днес в това са се превърнали тези избрани лица,
различно от това, което са били в началото.
Някои от избраните започват още докато са млади
и в началото на кариерата си не са корумпирани.
Но в крайна сметка причината, по която са тук, е да се нагушат.
Вижте как са живеят хората тогава, преди 2500 години,
по време на истинска демокрация, всичко е напълно различно.
Те са го правели от чувство за дълг и са очаквали парично възнаграждение.
За участие в асамблеята те са взимали едва половината от
дневното възнаграждение на обикновен работник.
Взимали наистина много малко.
Те не били награждавани, ще видите, когато говорим за награди.
Имало почести, отличия. Без пари - само почести.
Много хора правили много неща, за да получат почести,
за слава, за да имат признанието, че са служили за общото благо
и мнението на другите хора е достатъчно за тях.
Признанието на другите хора е достатъчно. Много хора действат за това.
Трябва да си малко побъркан, ако действаш само за пари.
Като умопомрачен, като наркоман, като неуравновесен.
Но не всеки е такъв.
Много хора се задоволяват от отношенията си с другите,
мирната и признателна връзка в грижа за другия.
И така институциите ще работят по този начин.
Монтескьо подчертава(говорех за доброволчеството),
това е много важно: според него, хвърлянето на жребий не е перфектно,
но е изградено непорочно, чрез допълнителни институции,
които поправят пропуските.
Той казва, че доброволчеството и наказанието (тъй като е имало много наказания),
комбинацията между двете довежда до това, че да има много малко доброволци.
Защото, когато знаеш, че може да бъдеш наказан,
участваш само ако имаш истински проект,
ако чувстваш, че трябва да го направиш за общността.
От публиката - Позволено ли им било да подават оставка?
Не знам дали им е било позволено да подават оставка.
Не съм сигурен за това, трябва да се провери.
Мисля, че те се посвещавали в това.
И забавното е, доколкото нашите избрани представители рискуват нещо днес,
да се види как били обвинявани накрая, когато трябва да докладват
и се защитавали, и това работело, като казвали:
"чакайте малко, спомнете си, че аз съм същият като вас".
И това работело като средство за защита,
защото хората виждали, че той е отдаден,
приел е длъжността, за която е изтеглен, и е работил усърдно.
Не е като олигарсите и корумпираните администратори. И той не бил наказван.
Съществувал е риск от наказание, но очевидно това не било широко разпространено.
Но все пак доброволчеството носи реален риск от строго наказание, дори смърт.
Комбинацията между двете - доброволчеството и строгото наказание
прави доброволчеството истински филтър за измамници, лоши или слаби хора,
както и за хора, които се страхуват, да бъдат изтеглени.
Разбирате ли какво искам да кажа?
Отговорът на възражението: "Ще бъдат изтеглени идиоти",
е "Не, ние ще премахнем повечето от тях по този начин".
След това сред допълващите институции имаме докимасия, вид тест.
Не тест за способности, защото според принципа на политическо равенство
всички имаме еднакви политически умения.
Става дума за тест за пригодност.
Не можем да допуснем да изпълняват длъжността луди хора,
нито пък например човека, който не се е грижил добре за родителите си,
интересно е колко е било важно това за тях.
Някои топове поведение били вкарвани в черен списък,
и на такива хора не им било позволявано да се кандидатират.
Някои навици позволявали да се вкарват хора в
черния списък, което също служи като своеобразен филтър.
Така че, ако ни бъде позволено сами да изграждаме институциите си,
ще можем да определим какви докимасии искаме да има,
от какви тестове има нужда, за да избегнем това, което ни плаши.
Следващата институция е остракизъм.
Остракизъм днес е термин с подчертано отрицателно значение,
нещо лошо, но по онова време думата няма тази негативна конотация,
а е част от основните принципи на демокрацията.
Остракизъм идва от остракон, парче керамика,
счупени парчета от керамичен съд,
на което можеш да изпишеш името на човека, от когото се страхуваш.
Но преди това асамблеята трябва да вземе решение да се започне процедура
по остракизъм. Всеки може да я предложи.
Хората приемат или отхвърлят.
Ако събранието (не на представителите, а асамблеята) приеме с аргумента:
"Да, трябва да използваме остракизъм, защото няколко човека се страхуват",
тогава се стартира процедурата.
Хората са се страхували от различни неща -
от прекалено властни трибуни или от прекалено красноречиви оратори:
"Господи, този човек взима властта, говори прекалено добре",
често това била причината да остракират някой.
"Той е много добър оратор или той заговорничи, плаши ни"
и тогава неговото име ще бъде гравирано на остракона.
След това се преброят имената, изписани на остраконите
и най-често срещаното име на остраконите ги...
не ги убивани, не им конфискували имуществото, не бил опозоряван,
но му забранявали да участва в политическия живот за 10 години.
Това не е варварщина,
тъй като много други също не участвали в политическия живот.
Нека ви припомня, че жените, робите, чужденците,
които понякога били много богати, били извън политиката
и не присъствали на събранието, те не били смятани за граждани.
Самата демокрация има работещ механизъм, което позволява
да бъдат премахвани от политическия живот за 10 години тези,
които всяват страх.
Забележете, че това липсва днес.
Днес, когато са представени двама кандидати,
вземете който и да е случай от вашата страна, има двама кандидати,
на които им личи, че са престъпници. Какво правите?
Нямате изход, трябва да изберете по-малкото зло.
Дори нямате право да използвате празен вот,
който да означава: "Не искам нито един от двамата!".
Политическото значение на празния вот е:
"Не искам който и да е от тези",
"Въпросът, който задавате, е глупав и не искам отговарям".
"Връщай се откъдето и дошъл, не се интересуваме от този въпрос".
или "Не ви искам и двамата, намерете други кандидати".
Само, че днес празният вот се смята за невалиден,
бюлетината се добавя към невалидните гласове и се захвърля на боклука!
Това е насилие! Защо? Кой написа тези правила?
Кой написа правилото, което приравнява бялата бюлетина към невалидния вот?
Избраните представители! Разбира се, че ще го напишат така.
И това си е наша грешка, че сме оставили
избраните чрез гласуване да пишат конституцията.
Ваша и моя грешка, грешка на всички нас.
Не трябва да позволяваме на избраните представители да пишат конституцията.
Ако ги оставим, те няма да включат уважаването на празния вот,
нито референдума по гражданска инициатива,
нито кратките и невъзобновяеми мандати.
Не пишат, че поне една камара от две трябва да е изтеглена чрез жребий,
не говорят за гражданско жури, не пишат за...
Те не пишат институциите, от които имаме нужда.
Лесно е да се отгатне - хората, които държат властта,
не трябва да пишат правилата за власт.
Професионални политици, членове на партии не трябва да пишат
правилата за водене на политика, дори ако харесвате дадената партия.
Обмислете го, ако принадлежите към партия.
Може.. очевидно, защото това е единственото средство
което имаме за борба, аз не ви виня, ако принадлежите към партия.
Но това, което искам да кажа това, което трябва да разберете, е,
че към която и партия да принадлежите, трябва да разберете,
че ако искате властта, въпрос на чест е да не пишете вие конституцията.
Ако искате властта и ако едновременно с това искате да пишете конституцията,
значи искате да бъдете олигарси, вие крадете властта.
В този случай вие си подготвяте почвата да бъдете едновременно съдия и заинтересована страна.
Пишете правила за себе си и заблуждавате другите.
От публиката: Точно това се случи с европейската конституция.
Европейската очевидно: европейската, френската,
Шарл де Гьол, който я написа сам.
Има много примери. Вземете всички конституции по света,
освен може би на Венецуела и Атинската, написана от Солон, Клистен.
Защото след като създава конституцията,
Солон заминава доброволно в изгнание за 10 години.
Затова той не пише правилата за себе си и случайно написва демокрация.
И така, това беше контролът преди мандата.
Контрола по време на мандата е лесен за разбиране и се състои в това, че
изтеглените могат да бъдат отзовани по всяко време. Ако някой види,
че изтегления не си върши работата, не работи добре по време на мандата,
събранието може да го отзове по всяко време.
Така не се ли преосигуряваш? Това важи ли за избраните представители?
Всичко това върви заедно с хвърлянето на жребий,
допълнено от контролни лостове. Ще се върна по-късно към това.
Общата точка е допускането, че хората не са добри,
че има конфликти, че индивидите не са перфектни,
а добродетелността не е естествена, спонтанна или вродена.
Взимайки всичко това предвид по отношение на институциите,
създаваме контролни лостове навсякъде.
След това можем да си позволим да не се занимаваме повече с това.
Ще се върна по-късно на това, но ще видите, че тази система
се оказва много по-сигурна за големи образувания, големи мащаби.
Ако Европа се построи по този модел,
ще можем да се ангажираме по-малко, тъй като ще има контрол на всяко ниво.
Изборите, които предполагат, че те са благодетелни, просто защото са избрани.
Публика: Можем просто да сме по-заинтересовани.
Да, можем да сме заинтересовани. Това означава, че можем да правим двете.
Ще се върна на това, когато говорим за възражението:
"Да, но хвърлянето на жребий е работило, защото са се занимавали
с малки размери, изборите са нужни, защото сега сме много".
Точно обратното е: изборите трябва да се използват за малки мащаби,
а хвърлянето на жребий ще работи добре в системи от голям мащаб.
Нека обобщя набързо набора от предпазни институции.
На първо място е отзоваемост, която е лесна за разбиране.
Също така отчетност - да докладваш на края на мандата си.
Можете ли да си представите вашите избрани представители
да ви се отчитат? Излъчените чрез жребий докладват
какво са свършили след шест месеца или една година.
Отчетността отнема много време.
Затова се е налагало да се изтеглят други хора, които да приемат отчетите.
Едни изтеглени чрез жребий контролират други изтеглени,
които трябва цяла една година да обясняват защо са направили това и онова.
Чакайте малко, това е хиляди пъти по-сигурно от нашата система!
И ми казвате: "Какво ще стане ако изберем този злодей?",
Но всички механизми за контрол ще компенсират риска.
Настоявам, че тук не става дума само да подменим изборите чрез гласуване с теглене на жребий.
Ние не сме задължени да действаме сляпо, а обмисляме действията си,
като атиняните.
Това означава да използваме жребия, за да постигнем конкретна цел
и когато видим, че има недостатъци, да създадем институции за контрол.
Така всичко изглежда логично и много по-умно от нашата система,
много по-добро за общото благо.
Не е толкова добре за банките, но за общото благо е далеч по-добре.
Последната допълнителна институция на жребия предвижда да може да се
упражнява контрол и след изтичането на мандата. Да кажем, че някой ни е
въвел в безсмислена война, за да завземем някакъв остров,
където сме претърпели тежко поражение.
Тогава можем да поискаме сметка на този някой
дори и след изтичането на мандата му.
Това е есангелия - възможността за публично обвинение.
Всеки може да бъде прокурор и публично да обвини някого,
че с действията си е навредил на демокрацията.
Трябва да подчертая, че само ви давам насоки.
Всичко това са насоки за нас, след това ще видим какво и как.
Може би контролните лостове трябва да бъдат ограничени, за да
не са прекалено много, за да се избегне парализирането на хората.
Атинските институции били стриктни.
Дори след края на мандата, събранието може да
промени решението си, казвайки: "Направихме грешка, нека я поправим".
Това се нарича "graphe para nomon",
процедура, която позволява, да се измени старо решение.
Публика: - Като? - Атинското общество е построило институции,
които позволяват на всяко човешко същество да взима решения,
знаейки, че хората могат да правят грешки
но и че могат да променят решенията, когато те се окажат грешни.
Те построили тяло, способно, като всяко човешко същество,
да се връща към решенията си, да ги поправя и да се адаптира,
в реално време, не на всеки 4 години.
Толкова е по-умно и по-защитено от настоящата ни система.
В крайна сметка, гледайки резултатите - разминаване между
икономическа и политическа власт, което е решаващо
за всеобщото благо и просперитет - трябва да опитаме!
Втората част на настоящата лекция
ще третира възражения и опровержения.
Има четири или пет често срещани възражения.
Първият е "ще управляват престъпници",
"с твоята система ще позволим на копелета, идиоти и злодеи да управляват".
Това не е коректно!
На първо място излъчените чрез жребий не управляват.
Представителите не упражняват власт в една демокрация -
само събранието има власт.
Представителите ни помагат, правят това, което събранието не може да направи само -
подготвят дневния ред, обявяват го,
следят за дисциплината на събранието, изпълняват взетите решения,
теглят жребия, занимават се с отчетността и наказанията.
Те правят това, което събранието не може да направи само.
Те са слуги, а не господари!
Докато с изборите избираме своите господари,
с хвърлянето на жребий казваме: "Нямаме нужда от господари".
Напълно е различно е, не се отнася само до смяна на една процедура.
Демокрацията е различна от това, с което ние сме свикнали.
Това, което правим днес, е чрез гласуване да си избираме господари.
От публиката: - Които наричаме "представители".
Които наричаме или по-скоро, които сами се наричат
"наши представители", за да ни заблудят по-добре.
Виждате, че те ни заблуждават, няма нужда да го обяснявам.
Относно възражението: "ще назначим престъпници да ни управляват",
първият отговор е: "Хората, избрани с жребий няма да управляват,
тъй като те нямат власт".
И вторият отговор е: "Разполагаме с много институции, които позволяват да ги отстраним".
Няма да се връщам към това: има много институции,
чрез които да се отървете от тях или да ги накажете.
Така че няма от какво да се страхувате в това отношение.
Моето мнение е, че има много по-малко причини да се страхуваме, отколкото сега.
Нима смятате, че изборите не дават властта на престъпници?
Видно е, че изборите ги избират.
Дори ми се струва, че благодарение на изборите най-лошите управляват.
Между другото мисля, че тази книга,
трябва да имам 1500 или 2000 книги у дома, имам много книги, чета доста,
но ако трябваше да избера книга сред тях, тази е чудесна:
"Относно властта" от Ален и всички от поредицата " Propos",
но "Относно властта" от Ален, е любимата ми.
Това е книга, която четеш отново и отново,
това е чиста интелигентност, много, много е полезна.
Това е наистина добра книга, която можете да прочетете,
докато сте тийнейджър и ще ви следва през целия ви живот.
"Относно властта" е велика, в нея Ален казва,
и ще видите, че тези три малки изречения
с подлог, глагол, допълнение, са съвсем кратки, но изчерпателни.
Всичко заклеймява - изборите. Заклеймява изборите!
Когато открих хвърлянето на жребий, реших, че това изречение е убийствено,
защото това е толкова вярно, като капан: без изход.
Но с хвърлянето на жребий, тази силна идея на Aлан,
вече не е непостижима.
Той казва:
"Добрите хора нямат склонност към властта."
Това е начин да се каже, че те не искат да управляват.
Оттук ни трябва една много малка крачка, за да осъзнаем,
че при системата на изборите ще ни управляват най-лошите.
Ако добрите хора не искат да се кандидатират
ще се кандидатират само лошите.
Ще виждате само престъпници. Да! Най-лошите ще управляват!
Нима не сме виждали това в действителността -
Полсън участваше в правителството на САЩ.
Също и Дик Чейни, Ръмсфелд. Зло! Всеки един от тях!
Най-ужасните!
От публиката: — Обама не е по-добър.
- Точно. От публиката: — Танцът на вампирите.
Във Франция имаме Саркози, в Италия си имат Берлускони, в Англия - Тони Блеър
А пък в България...:) (бел. ред.)
Навсякъде са най-лошите.
Преди време, казах "проститутки", но не трябваше да казвам така,
защото не е хубаво за проститутките.
Трябва да намерим по-сериозна дума, тъй като ние също
сме проститутки, без да го правим нарочно.
Не е по-лошо, отколкото... те са престъпници.
Престъпник е добра дума за тях.
Така че няма да кажем проститутки, защото проститутките са наши приятели,
ще кажем престъпници.
Ако семето покълне във вашите глави, ще го посадите и у другите,
защото това е единственият начин, по който може да проработи.
Ако само 40 от нас са убедени в това,
няма да има никаква промяна.
И обратно, ако покълне семето, което ви предлагам,
ще четете, ще го укрепите, ще го поливате, ще добавяте тор
и ще стане красиво, и ако го посадите някъде другаде, в други 40 мозъци,
то определено ще расте, при това много бързо!
Затова трябва да познавате възраженията, за които говоря,
и трябва да знаете как могат да бъдат в оспорени, защото
хората ще повтарят същите аргументи.
Второто възражение е:
"Вие предлагате режим, който е работил в малък мащаб,
но днес, в по-голям мащаб, не е възможно да се приложи".
Чакайте 2 минути.
Нима изборите не предполагат, че познаваме хората, за които гласуваме?
Как бихме могли да гласуваме за тях,
ако не ги познаваме?!
Ако не е така, те просто ни подвеждат.
Изборите предполагат, че познаваме кандидатите, избраните представители.
Има и друго -
тъй като се предполагат, че изборите са единствената форма на контравласт.
Сиреч единствената власт, което имаме, за да им се противопоставим,
е да не гласуваме отново за тях.
Но това предполага ние да знаем какво са направили, докато са били на власт.
А те ни заблуждават - на държавно и европейско ниво!
Познавате ли наистина хората, които сте избрали на европейско ниво?
Ни най-малко! Знаете много малко за тях,
виждате ги за 30 секунди по телевизията.
И когато те управляват Европа, не можете да видите нищо, идея си нямате какво правят.
Така че изборите въобще не са пригодни за големи мащаби!
Те са адаптирани към малки мащаби, на нивото на общността.
Познавате кмета, виждате го всеки ден, можете да му се обадите.
Той ви познава, вие го познавате.
Затова изборите работят добре в малък мащаб.
Освен това при изборите се залага на нереалистичната предпоставка,
че хората са добри, че избраните представители, по чудотворен начин ще станат богове
и ще са способни да решават компетентно по всеки въпрос -
ядрени мощности, ГМО, всичко.
Те са "експерти" и затова върху тях няма никакъв контрол,
Предполага се, че избраните представляват нацията,
поради това им вярваме, поради това и няма никакъв контрол.
Но всичко това не може да бъде в сила при големите мащаби.
Голям организъм има нужда от много контролни лостове,
има нужда от допускането, че хората не са добри по природа
и че е необходимо да се упражнява контрол на всяко ниво.
Да, контрол е нужен. Избраните представители не го харесват.
Много жалко за тях, но не те решават.
Ако само те решават няма да въведат каквито и да е лостове за контрол.
Вижте днешната ситуация: те пишат конституциите и не въвеждат контрол.
Но това е нормално! Вината е наша,
защото ние им позволихме да пишат конституциите. Не трябва те да ги пишат!
Затова когато чуете:
"Жребият е функционален за малки групи, малки градове, но няма да работи с по-големи",
можете да отговорите, че това е точно обратното.
Следващото възражение е:
"При предлаганата от теб система не може да има постоянство,
непрекъснато ще си променяме мнението, не може да има
дългосрочни перспективи на управление. Тъй като назначените се сменят непрекъснато,
не може да се осъществят дългосрочна политика и визии за бъдещето?"
Това искат да ви кажат, когато говорят:
"Жребия няма да ви отведе до никъде.
Сменяш хората, сменят се политиките. Няма да е праволинейно."
Първо - защо да не управляваме криволичейки?
Всички живи тела функционират така -
например детето, когато се опари на печката,
следващият път няма да отиде там.
Ще вземе друго решение. Да, пробва веднъж, но няма да повтори.
И всяко живо същество работи по същия начин - по метода на пробата и грешката.
Защо да не се приложи това в съвременното общество?
Чрез събрание, което понякога ще прави грешки, ще ги поправя и няма да е праволинейно?
Това е първият отговор на това възражение.
По-важно е, че според несъгласните решенията постоянно ще се променят,
защото заемащите длъжността се променят.
Това не е вярно, защото изтеглените не са тези, които решават.
Събранието взима решенията,
а то е постоянно и стабилно.
Атиняните нямали никакви проблеми да взимат решения -
едни и същи решавали.
Имало около 30000 с право да участват,
като само 6000 от тях били в асамблеята.
Затова те не били на събранието през цялото време, понякога работили,
понякога ходили на асамблеята.
Когато чувствали, че се налага, отивали на асамблеята.
Ако била пълна, отивали на следващия ден.
Асамблеята била съставена от единно тяло от граждани.
Градските проблеми се обсъждали на асамблеята -
"Какво ще правим, да отворим ли мина, да направим ли това,
какво ще правим с тази земя, да оставим ли тресавището да пресъхне?"
Първо вие самите разисквате въпросите на асамблеята,
а след това ги обсъждате и с други хора около вас.
Фактически целият град се запознава с проблемите.
Което означава, че делегирането не е неизбежно и съдбовно.
Ние не сме решили по собствена воля да дадем властта си на избраните.
Те са го решили!
Някога казвали ли сте си: "Мисля, че изборите са важни,
затова се отказвам от жребия"?
Вие дори не сте знаели за съществуването на жребия.
Искам да кажа, че избраните представители са решили,
че трябва да бъдат избрани. Това не е предначертано.
Затова за мен възражението: "Хората непрекъснато ще променят позициите си"
е неуместно и безсмислено.
Следващото възражение: "Жребият неизбежно ще посочи неквалифицирани хора,
които няма да могат да се справят със сложния свят, в който живеем.
"Говорим за ядрени проблеми и изключително сложна световна геополитика,
с които обикновените хора не могат да се справят,
защото са произволно избрани и некомпетентни."
Шегувате ли се? Нима намирате, че избраните представители са компетентни?
Знаете ли колко атомни бомби са хвърлени в атмосферата?
Знаете Фукушима, но това е като малък дим, аз говоря за атомни бомби.
Публиката: Това не са малки облаци. - Не, не, не искам да кажа
малки облаци в сравнение с... знаете ли какво представлява атомната бомба?
В атмосферата?!
Представяте ли си каква радиоактивно бедствие е, да се хвърли атомна бомба?
Знаете ли колко са хвърляни от 1945 г?
Това е по волята на избраните представители - лидерите, експертите, компетентните.
Колко атомни бомби? Повече от 2000!!!
2000 атомни бомби в атмосферата и под земята и в моретата!
Директно, там...бум,бум,бум!
Има едно видео. Един артист описа всички експлозии, заедно с датата.
И направи видео, дълго някъде 10 минути и има времеви период:
на всяка секунда по един месец или подобно.
Отначало се вижда първата експлозия, точно преди Хирошима,
в пустиня в южна Америка и след това има.. бам,бам!
Двата удара на Хирошима и Нагасаки.
След това е отново спокойно.
След това започват отново експлозиите, в пустиня в САЩ
и след това започват непрекъснати експлозии.
СССР започва с експлозии, експлозии, експлозии... бам, бам, бам!
Започва да пращи. Има нужда от много червени точки, за да се достигне 2000.
Та,та,та! И след това през 60-те не спира.
"Те са отговорни", казват ви,
"с тегленето ще назначавате неквалифицирани хора".
Но те ни заблуждават!
Публика: Французите успяха да се облъчат с радиация.
Точно така, когато атомната бомба експлодира
не се облъчваш с радиация само ти, облъчва се цялата планета
и това ще продължи с години.
Избраните претендират, че са компетентни?
А колко войни са започнали?
Кой изсипа милиони литри напалм и пестициди във Виетнам?
Избраните представители! Те бяха избрани.
Беше пълен ужас. Това е лудост! Това е лудост!
Стореното във Виетнам беше абсолютно отвратително!
Избраните "квалифицирани" хора направиха това.
Дали народната асамблея би постъпила така? Не мисля.
Може би би го направила, но въобще не съм сигурен.
Във връзка с организирането на граждански асамблеи,
ще намерите в книгата "Власт на народа" на Сентомер,
истории за това какво са решавали
излъчените чрез жребий граждански асамблеи.
Например в Мали такова събрание обсъди ГМО.
Хора, които въобще не бяха запознати с ГМО, бяха изтеглени с жребий.
Те не знаеха нищо по темата.
Имаше домакини, синдикалисти, фермери, адвокати,
хора с всякакви професии.
И така създадоха събрание от хора, които не знаеха нищо за темата,
които за няколко месеца канеха различни експерти да говорят пред тях -
примерно хората от Монсанто и ги попитаха:
"Защо според вас ГМО е необходимо?"
И хората от Монсанто обяснили.
След това поканили хора от фермерския съюз: "Защо не искате ГМО?".
И синдикалистите обяснили защо.
Тогава поканили хора от Байер, друг производител на семена
и те обяснили: "Ето защо ги искаме..".
Тогава поканили хора от Южна Америка, които вече от дълго време използвали ГМО
и ги питали: "Доволни ли сте или не? И защо продължавате?
Имало ли е някакви проблеми? Всичко наред ли е?".
След това поканили хората от Монсанто отново казвайки им:
"тези хора ни казаха това, какво ще им отговорите?".
Всичко се излъчвало по телевизията, по радиото,
Всеки можел да зададе въпрос.
След 6 месеца тези хора ще са много по-квалифицирани
от всеки депутат по света.
Депутат, който трябва да решава по всички въпроси - това не е истина!
В този случай те се фокусират върху даден въпрос.
Нямат специални интереси, не са платени от лаборатории.
Не мислят за преизбирането си, не ги финансират.
Имат само мисия и всички ги гледат.
Те ще станат много по-просветени от всички други.
Това е модел за демокрация!
Демокрация - система, която ще въведе случайно избран парламент.
Хвърляне на жребий - хора, които знаят, че не знаят решенията.
Това е много по-добре от превзетите избори,
от хора, които са избрани и които мислят, че са богове.
В този случай хората са изтеглени чрез жребий.
Те са наясно, че не знаят какво правят.
Вместо да взимат самостоятелни решения от името на хората.
Избраните, които знаят, че утре ще се върнат сред нормалните хора,
ще бъдат подпомогнати от институциите, подканяйки ги да назначат друга асамблея,
чрез жребий, която ще се специализира в проблема, за който е предназначена.
В зависимост от доклада, направен от специализираната асамблея,
те ще решат за този и този закон.
И накрая, ако има някакво съмнение, ще се свика референдум.
Което означава, че всички хора решават чрез референдум.
Всичко това е коренно различно, разбирате ли?
Накрая събранието за ГМО в Мали реши, че не искат ГМО чрез единодушие.
Това е поразително - с единодушие.
"Не", защото 1) не разбираме целта, не сме сигурни, че ще е добре
и 2) нищо не доказва, че не е опасно.
Затова "НЕ", с единодушие.
Мисля, че е много по-убедително от мнението на шепа експерти,
платени от лаборатории, повечето производители на ГМО.
Така че историята с "експертите" е глупост.
Докторът парламентарист, който е току-що избран,
или избрания професор, не знаят нищо за ядрените въпроси.
Не знаят нищо за глобалното затопляне, или поне не повече от вас.
Какво ги прави "експерти"? Не казвам, че непременно са неквалифицирани,
те ще се квалифицират, когато започнат да работят по даден случай.
Работата им ще ги направи квалифицирани. Същото важи за избраните чрез жребий.
Изтеглените не са квалифицирани, защото са изтеглени или избрани:
квалифицирани са, защото работят.
Работата им ще ги квалифицира.
Затова възражението:"непременно ще назначим неквалифицирани лица" е безсмислица.
Почти свърших.
Друго често възражение:
"Атинският модел е базиран на робство, фалокрация и ксенофобия".
Пазя най-добро за накрая, защото ще го чувате.
Казвали са ви: "Атинската демокрация е била олигархия -
малка група хора са имали власт, а останалите били роби, жени, чужденци.
Много малка група хора доминира и експлоатира масите."
Чакайте малко, по онова време на планетата...
Анахронично е да ги съдим по сегашните нрави,
тъй като било невъзможно да не си поробител по онова време.
Ако не си, се смятало за маргинално.
Когато всички около теб са поробители, ти естествено също си като тях.
Публика: Същото е както сега имаме котки и кучета.
Точно, същото е като да ни обвиняват след години, че сме поробвали и сме яли крави.
Лесно е да си представим деня, в който човечеството ще реши,
че убийството на животно е като да убиеш човек
и че може да ядем изкуствена храна, която има същия вкус, дори по-добър.
Всеки път, когато ядете изкуствено телешко, направено от олио,
или от друго, няма значение, защото това е най-вкусното парче месо,
което някой някога е ял.
Няма повече да има нужда, да убиваш животно, за да се храниш с наслада.
Веднъж щом открием необходимата технология, която да ни изхранва,
даваща ни всичките протеини, всичките съставки, от които имаме нужда,
тогава няма да има нужда да убиваме животни и убиването на животни може
в престъпление, след като вече нямаме нужда. Лесно е също
да си представим как ще бъдат осъждани днешните хора по бъдещите разбирания:
"Те убиваха животните, беше клане, безкраен геноцид!
Вижте концентрационните лагери. Вижте затворените животни, които убиват.
Измъчват ги, те се ядат един друг като прасета."
Ще бъдем съдени за сегашните ни ценности.
Внуците ни ще ни питат: "Дядо, какво правеше, когато убиваха животните?"
Аз ще отговарям: "Ами аз ги ядях, като останалите хора".
Това е сходно с робството в Атина.
Казвам това, не за да защитавам робството.
Не ставайте глупави. Аз не подкрепям робството!
Не съм фалократ, т.е. не казвам, че жените не трябва да участват в политиката.
Когато ви моля да се съсредоточите върху тема, не казвам
нека бъдем мизогинисти и да изключваме жените. Очевидно не го казвам.
И тези, които ме обвиняват: "Но ти защитаваш ксенофобски режим, основан на робство",
те мислят, че съм глупак!
Мислят, че съм гаден, обиждат ме. Това не невероятно!
Аз просто мога да разделям нещата.
Публиката: Попитай ги дали носят обувки Найк.
Да, точно така, атиняните няма да бъдат обвинявани, че не са реагирали
или че са носили обувки Найк.
Погледнете човека, който ви казва: "Добре, Атинска демокрация - ти защитаваш режим,
защитаваш робството". Моля те, мислиш, че ли съм глупав?
Ти смесваш всичко, защото те притеснява нещо, което ще те направи безработен,
защото избраните представители (или избраните спонсори)
са тези, които обикновено казват това.
Очевидно, избраните представители ще загубят всичко, ще изгубят властта си -
но също и богатите, които ще изгубят лостовете си за управление,
а именно избраните, които им служат.
При хвърлянето на жребий ще изгубят всичко!
Затова по-добре да омешат всичко, да го овъргалят с изпражнения, всичко се смесва,
и вижте сега колко е мръсно!
И те казват: "Махайте се, няма какво да видите."
В наш интерес е да правим разлика между нещата.
Когато една част от системата е лоша, не означава, че цялата система е лоша.
Съжалявам, но партийната политика, която гласи:
"Следвам политическа линия
и всички неща, които са несъвместими с нея са мои врагове".
За мен този начин на разсъждение е затвор за мисълта. Аз не съм такъв.
Това означава, че всяка личност или политическа система,
може да е правила грешки и да не е перфектна,
но също и може да съдържа страхотна идея,
която може да помогне да изградим по-мирен и обединен свят.
Не бих искал да пропусна тази идея, поради това че отричам автора й.
Ако се отърсите от предубежденията, ще намерите страхотни идеи в Атинската демокрация.
Ако възражението е:
"Демокрацията в Атина беше възможна, благодарение на робовството",
то моят отговор е:
"Това е истина, тази система носи неприемливи неща".
Но в същото време това не е напълно истина.
Вярно е, че тъй като е имало робство,
хората са имали време да правят политика.
Това е така също, защото жените са се грижели за къщата, храната и земеделието,
за да може мъжете да се занимават с политика. Това е истина.
Но днес с петрола, горивата, машините ние имаме железни роби,
които спестяват хиляда пъти повече време и работа от робите от кръв и плът по онова време.
Това означава, че с прости машини ние бихме работили по-малко
и бихме имали време за политика.
И не само политика: философия, музика, разговори и игри.
Това което искам да кажа, е, че робството може тогава да е правило демокрацията възможна,
но днес въобще нямаме нужда от това, за да работи демокрацията.
Имаме други средства, които могат да ни осигурят необходимото свободно време.
Най-важното е, че можем да се отървем от най-големите ни паразити,
защото крадат от нас хиляди милиарди евра всяка година.
Защо сме задължени да работим толкова много?
Ако богатството, създадено от нашата дейност, нашата индустрия, нашите усилия,
се разпределяше коректно, без да се краде от шепа привилегировани хора,
нямаше да има нужда да работим толкова много.
А много, много по-малко, около 2 дена в седмицата! И ще се пенсионираме на 50 години!
Нужно е само да се отървем от паразитите.
Но внимавайте, не малките паразити, не тези, които крадат автомобили,
те не са паразити, не са голям проблем.
Аз говоря за големите паразити.
Истинските паразити, които крадат от вас хиляди милиарди.
Трябва първо да се справим с тях.
Публика: Алчните финансисти. - Алчните финансисти, точно така.
И така възражението: "Атинския модел = робство, фалокрация, ксенофобия"
за мен е извън темата.
Тук свършваме с възраженията и опроверженията.
Но да се върна отначало - системата на избори чрез жребий.
Какво ми позволява да бъда сигурен, че това ще работи?
Как да стане така, че в система, в която представителите, се избират
чрез жребий, ще раздели политическата и икономическата власт?
Как тсьи система ще ни защити по-добре от злоупотребата с власт?
От друга страна, как така изборите позволяват и не наказват злоупотребите с власт
и избират почти всеки път най-лошите?
Вече говорих затова, но мисля, че трябва пак да го обсъдя, защото е основата.
Мисля, че изборите са основани на мит, на измислица, която ни разказват,
която няма абсолютно нищо общо с реалността, дори противоречи на фактите.
Всички факти показват обратното. Митът за изборите гласи следното:
"Ние можем да си изберем добри господари и заради това, че ги избираме, те ще бъдат добри".
Това е измислица и не работи.
Опитът ни показва, че откакто функционира тази система -
вече повече от 200 години - а това е много дълъг период,
в който изборите са тествани по целия свят във всички страни,
и винаги водят до делегиране на властта на най-богатите
или на техните слуги.
Публика: Така са и замислени. - Не знам дали за това са замислени,
защото не съм сигурен, че в началото Сийес и Мадисън
са искали богатите да управляват,
може и да са искали добрите хора да управляват, аристократи, истински аристократи.
Не ги обвинявам в заговорничене, за това че са знаели предварително,
но това и без това няма значение.
Но резултатът е, че изборите позволяват на богатите да купуват власт.
Не говоря за който е да е богат човек.
Всички сме богати в сравнение с по-бедните от нас.
Говоря за свръхбогатите, хиперкласата, екстремно богатите.
Способни ли сте да подкупите някого?
Не, колкото и да сте по-богати от някои бедни хора.
Аз говоря за богатите, които могат да подкупят някого,
а за това трябват много пари.
Изборите - това са скъпоструващи предизборни кампании.
А освен това богатите притежават медиите.
Възможността да си купуват медии им позволява да оформят, влияят и изграждат
общественото мнение(имам към 20,30 книги за техники за медийната манипулация,
невероятно е - започва да се оформя като точна наука).
Следователно изборите позволяват на богатите да си купят власт -
на икономически богатите да купуват политическа власт.
И така изборите правят възможна синхронизацията между двата вида власт.
Следствие от това е, че изборите ни правят политически безсилни.
Изборите на Велико народно събрание позволяват
някои хора да пишат правилата за себе си.
Правила, с които всичко ще се случва, без да ни питат.
Политическата лъжа е, че настоящият режим е демокрация.
Осъзнавате ли го? От един час говоря за това, но осъзнавате ли огромната разлика
между името, дадено на настоящия режим, и какво всъщност означава демокрацията?
Разбирате ли, когато се назовават по един и същи начин,
това е капан, за да не можем да измислим никакви алтернативи.
Сега се сещам за индианските вождове.
Пиер Кластрес описва американските индианци,
които били общества с вождове без власт.
Това е много забавно, Пиер Кластрес го обяснява.
Той живял с тях и това е истинска антропологическа и много интересна работа.
Индианците знаели, че трябва да се страхуват от вожда, подобно на атиняните.
Затова индианците се отнасяли различно с вождовете.
Изработвали голям стол за вожда, назначавали някой, без да има право на отказ,
иначе го убивали, затова приемал.
И го слагали на стола на вожда.
Но вождът нямал никаква власт.
Имал право само да говори.
Докато говорил, хората минавали пред него, без да го слушат.
Той не бил презрян или пренебрегнат. Той говорил и никой не го слушал.
И работата му - работата на индианските вождове -
била да се грижи за позицията на вожда,
за да не може никой да стане шеф без одобрението на хората.
Това е смешно! Означава, че те знаели, че някои хора
имат склонност да стават вождове, лидери.
За да се защитят срещу такива, имали позицията на вожд,
заета от някой, който бил сложен там, но не му давали каквато и да е власт,
дори трябвало да предлага подаръци!
Заклевам се, че това е истина - вождът трябвало да предлага подкупи на хората си
и когато не били доволни от него, те го измъчвали, той се страхувал да не умре.
До такава степен нямали доверие на вождовете.
И това било начин да не бъдат заблуждавани от крадците на власт.
Изглежда, че ние сме жертва тъкмо на такива хора.
Те направиха система, която не е демокрация.
Хора, които трябва да се страхуват от всичко, свързано с демокрацията.
Олигарсите също се страхуват от нея: демокрацията е равносилна на техния край,
Те повече няма да имат властта и да злопутребяват с нея.
Затова те какво направиха?
Как са нарекли своята презряна и нечестна система?
Същото като индианците, само че по друг начин -
те ни изключват от този свят,
когато наричат "демокрация" система, която е точно обратното.
Как можем да се опълчим? Основна дума е открадната.
Връщам се към Франк Лепаж и хората от "Le Pavе", за които споменах.
Които направиха страхотна работа за думите и изказа.
Знаете за новоговора на Оруел.
Тоталитарната държава, която ни доминира чрез думите,
премахвайки от речника ни думите, които позволяват да се посочи врага.
Като се премахнат тези думи, правейки ги криминални, смешни,
заменяйки ги с други, безобидни думи, се позволява на олигарсите да се защитят.
Това, което Франк Лепаж и неговият екип, "Le Pave", направиха,
бе да осъвременят новоговора на Оруел.
Може да потърсите сайта на "Le Pave" в гугъл, там има много видеа и информация.
Друго възраждане, което често ще чуете:
"Тази система ще работи ли с медия, която принадлежи на олигарси?"
Знаете, че 75% от френските вестници принадлежат на
двама търговци на оръжие и още един търговец.
Защо Ротшилд купи Liberation?
Не е заради печалба, той изгуби малко.
Защо друга банка купи "Le Monde"?
Защо друга банка купи "Le Nouvel Obs" и "Les Inrockuptibles"?
Защо банки купуват вестници?
Защо продавачи на оръжие купуват списания и телевизионни предавания?
Не е, за да печелят на пари, това не е вярно.
Те имат нужда от инструмент за манипулация.
Защото в система, основана на избори,
където трябва да се направят популярни определени кандидати,
е важно да притежаваш достъп до канала,
който ще направи видим твоя кандидат.
Нека ви припомня с какво започнах.
Проблемът с нашето политическо безсилие е това,
че тези, които по настоящем пишат конституцията не трябва да я пишат,
защото имат личен интерес, който е срещу нашия, срещу интереса на повечето хора.
Следователно би могло да бъде да изтеглим чрез жребий депутатите
е едно Велико народно събрание, което да приеме основен закон - конституция.
В това конституционално събрание няма да има никакъв специален интерес,
тъй като ще бъде случайно избрано
и няма да му бъде позволено да бъде избирано в институциите, за които пише.
Мисля, че такова събрание може да разреши всички проблеми в медийната сфера.
То най-напред ще направи разделението на властите по Монтескьо,
на законодателна власт и изпълнителна власт.
И най-важното - за изпълнителната власт няма да използваме думата правителство.
Защото думата "управлявам" и оттам "правителство" е капан.
Изпълнителната власт ще се подчинява на нарежданията на Народното Събрание,
ще му служи.
Думата правителство е подвеждаща.
Защото "управлявам" включва всичко:
"Аз решавам, но също аз прилагам решението, и аз дори го съдя!"
Добрата конституция не позволила да има правителство, а само изпълнителна власт.
Монтескьо говори за разделение на властите:
"Вие сте парламента и пишете законите, но вие не ги прилагате.
Вие сте изпълнителната власт и прилагате законите,
вие имате армията, но не пишете законите.
А вие сте съда, за да ги гледате, ако не работят както трябва,
да ги накажете, също и да уреждате спорове между гражданите."
Тройното разделение на властите,
означава, че нито една от тях не може да стане тиранична.
Това е много добра идея.
Само че не е предвидил медиите, защото не е имал телевизор.
Но не трябва да бъдем глупави и да се ограничим само в това, което е измислил Монтескьо.
В наш интерес е да продължим мисълта му.
Знаем, че медийната е власт по-важна от парламента,
затова трябва да поставим медиите
под демократичен контрол със случайно избрани граждански журита,
които проверяват дали всичко е наред.
И е ясно, че ще забраним, на която и да е компания да притежава и медия.
Очевидно е!
По повод на медиите, притежавани на богатите, можем да кажем,
че демокрацията е цял набор от институции
и че може да има контролни институции, които да коригират медиите.
Но те няма лесно да отпуснат контрола си върху тях, дори частично.
Искам да кажа, че няма да ни позволят да осъществим своя проект за истинска демокрация,
няма да го допуснат.
Няма да се получи, ако стоим мирно и тихо.
Няма да стане като просто им искаме разрешение и те ни кажат "да".
Това не може да стане.
Затова ако искате да промените нещата, трябва да промените също и медиите.
Според мен и това не е всичко.
Трябва също да помислим за парите.
Говоря за създаването на пари от институциите.
Монтескьо не говори за пари, пропуснал е това,
защото е живял в 18-ти век.
По онова време никой не виждал схемата на частните банкери.
Никой не виждал, че се заражда проблемът с властта на банките.
Тогава започва, но е било невидимо, затова обикновено никой не го обсъждал.
Но днес не можем да игнорираме този проблем -
трябва да предвидим решение, защита, контрола над фискалните власти.
Ако не го предвидим, значи сме по-тъпи от средното равнище.
Крайни необходимо е да помислим за това!
Очевидно, ако пишем нови институции, конституционалното събрание трябва да помисли и за парите.
Заключителни думи.
Разбирам защо един индустриалец, един банкер или олигарх
силно защитава изборите чрез гласуване.
Разбирам го - изборите им позволяват да купуват власт, логично е.
Дори не ги обвинявам, това отговаря на тяхната роля, нормално е.
Но не разбирам защо активисти - леви или десни, които са хуманисти,
които се борят за едно по-мирно общество,
защото много десни искат мирно общество,
е това все пак е общество, което е малко по-насилствено от ляво общество,
но левите не осъзнават, че и те поддържат някакъв вид насилие,
затова не избирам между тях, не ме интересуват.
Но фактът, че хуманистите от всички крила, които искат пацифистко общество,
с възможно най-малко несправедливости,
което означава неравенство, отговарящо на нуждите на всеки,
което означава, че може да има неравенство, но то е пропорционално на положените усилия:
този, който влага много усилия е облагодетелства повече, от този, който не прави нищо.
Но фактът, че всички тези хора, търсещи пацифистко и честно общество
защитават изборите и отхвърлят хвърлянето на жребий... не го разбирам.
Когато разказвам на приятели си за хвърлянето на жребий, те казват "не",
защото членуват в партии и дори не могат да си го представят.
Винаги се опитват да маневрират.
Всички тези хора в същото време продължават да благоговеят пред изборите,
сякаш са свещена крава, всеобщо избирателно право.
По същата логика те презират хвърлянето на жребий
и го излагат на публично оскърбление.
И игнорират 400 години история:
200 години избори чрез жребий и 200 години избори чрез гласуване.
400 натрупване на факти, които им показват, че грешат!
Това е отрицание на реалността.
Разбирам собственика на супермаркета, но не разбирам активиста хуманист.
Превод: Антон Василковски, Валентина Георгиева, Кристина Димитрова и др.
Лекцията е издадена на български в сборника "Пряката демокрация на 21 век"