Htio bih započeti jednim opažanjem:
ako sam išta naučio u protekloj godini,
onda je to da je najveća ironija
objavljivanja knjige o sporosti
u tome da promocija mora teći maksimalno brzo.
Ovih dana većinu vremena provodim
letanjem iz grada u grad, iz studija u studio,
s intervjua na intervju
secirajući knjigu.
Ovih dana
svi žele znati kako usporiti,
ali žele to naučiti jako brzo.
Nedavno sam nastupao na CNN-u
gdje sam više vremena proveo šminkajući se nego nastupajući.
To i ne treba toliko čuditi, zar ne?
U takvom svijetu sada živimo,
u svijetu koji je zapeo u najvišoj brzini.
Svijet opsjednut brzinom;
sve radimo brže, trpamo sve više i više aktivnosti
u sve manje i manje vremena.
Svaki trenutak našeg dana djeluje
kao utrka s vremenom.
Posudit ću frazu Carrie Fisher,
koja se nalazi i u mojoj biografiji,
"Ovih dana i trenutnu zadovoljštinu predugo čekamo." (Smijeh)
A
razmislite što radimo da popravimo stvari.
Ubrzavanjem. Nekoć smo birali broj, sad brzo biramo.
Umjesto čitanja tehnika brzog čitanja, umjesto hodanja brzinsko hodanje.
I naravno, nekoć smo išli na spojeve, a sad na brzinske spojeve.
Čak i stvari koje su same po sebi spore
pokušavamo ubrzati.
Nedavno sam u NY-u prolazio pored teretane
s reklamom za novi večernji tečaj vježbanja
za - znate i sami - ubrzani tečaj joge.
To je savršeno rješenje za sve prezaposlene profesionalce
koji žele pozdraviti sunce,
ali na to potrošiti tek 20 minuta.
To su pomalo ekstremni primjeri,
zanimljivi su, da se nasmijati na njih,
no ima tu i nešto ozbiljno,
a u bezglavoj trci svakodnevnog života
često izgubimo iz vida štetu
koju nam nanosi ovaj život Ptice Trkačice.
Toliko smo uronjeni u kulturu brzine
da skoro ni ne primjećujemo koliko šteti
svakom aspektu naših života -
našem zdravlju, prehrani, poslu,
vezama, okolišu i zajednici.
Nekada nam je potreban
poziv za uzbunu
da nas upozori na to da jurimo kroz naše živote
umjesto da ih zaista živimo.
Da živimo brzim, a ne dobrim životima.
Mislim da mnogim ljudim kao poziv za uzbunu
posluži neka bolest.
Pregorijevanje ili pak tijelo naposljetku kaže:
"Ne mogu ja to više" i prizna poraz.
Ili veza koja nam se obije o glavu
jer nismo imali vremena ili strpljenja
ili mira
biti s drugom osobom, saslušati je.
Moj poziv za uzbunu došao je kad sam počeo
sinu čitati priče za laku noć
i shvatio sam da na kraju dana,
kad bih otišao u njegovu sobu, jednostavno nisam mogao usporiti.
Preletio sam mu "Mačak, ne diraj mi šešir".
Preskakao sam redove,
odlomke, a nekad i cijele stranice,
a kako je on cijelu knjigu znao napamet, posvađali bismo se.
Tako je ono što je trebao biti najopuštajući, najintimniji,
najnježniji dio dana,
kad otac priča priču svome sinu,
postalo titanska borba umova,
sukob između moje brzine
i njegove sporosti.
To je malo potrajalo,
sve dok se nisam uhvatio skenirajući članak
o tehnikama za uštedu vremena.
Jedan od njih spomenuo je komplet knjiga
"Jednominutna priča za laku noć."
Sada trzam izgovarajući te riječi,
ali najprije sam reagirao znatno drugačije.
Najprije sam pomislio:
"Hvala Bogu! Sjajne li ideje!
Baš mi to treba da dodatno ubrzam odlazak na spavanje."
No, srećom,
došao sam sebi i sljedeća reakcija bila je drugačija.
Malo sam usporio i pomislio:
"Zar je zbilja došlo do ovoga?
Zar sam baš u tolikoj žurbi da sam spreman
sinu prodati kratku priču na kraju dana?"
Maknuo sam novine -
išao sam se na avion - i sjedio ondje.
I učinio nešto što dugo nisam - ništa.
Samo sam razmišljao, dugo i ozbiljno.
Sišavši s aviona, odlučih učiniti nešto po tom pitanju.
Htio sam istražiti tu kulturu Ptice Trkačice
i što ista čini što meni, a što ostalima.
U glavi su mi se pojavila dva pitanja.
Prvo - kad smo se toliko ubrzali?
Drugo - je li moguće,
ili čak poželjno, usporiti?
Ako razmislite o tome
kako se svijet toliko ubrzao, sjetimo se uobičajenih sumnjivaca.
Sjetimo se urbanizacije,
konzumerizma, radnih mjesta, tehnologije,
ali ako zagrebemo dublje,
dođemo do
pravog krivca, biti pitanja:
kako razmišljamo o vremenu kao takvom.
U drugim kulturama vrijeme je ciklično.
Smatra se da se vrijeme kreće u velikim
spokojnim krugovima.
Uvijek samo sebe obnavlja i osvježava,
dok je na Zapadu vrijeme linearno,
ograničen resurs,
uvijek otječe.
Ili ga iskoristiš ili ga izgubiš.
Benjamin Franklin rekao je: "Vrijeme je novac",
a mislim da je to izreka koja kod nas
stvara psihološku jednadžbu.
Vremena je malo i što onda činimo?
Ubrzamo, zar ne?
Radimo što više u sve manje vremena.
Svaki trenutak svakog dana
pretvaramo u utrku do cilja -
do cilja do kojega, usput budi rečeno, nikad ne stignemo,
ali do cilja u svakom slučaju.
Pretpostavljam da onda pitanje glasi:
je li moguće osloboditi se takvog načina razmišljanja?
Srećom, odgovor je: da jer,
kako sam otkrio kad sam to krenuo ispitivati,
javlja se globalni otpor kulturi
koja nam govori da je brže uvijek bolje, a užurbano najbolje.
Diljem svijeta ljudi čine ono nezamislivo:
usporavaju i otkrivaju
da unatoč tome što se vjeruje da si mrtav ako usporiš,
ispada da je istina potpuno suprotna:
usporavanjem u pravo vrijeme
ljudi shvaćaju da sve rade bolje.
Bolje jedu, bolje vode ljubav, bolje vježbaju,
bolje rade, bolje žive.
U ovoj mješavini
trenutaka, i mjesta, i djela i usporavanja
leži ono što mnogo ljudi sada naziva
"Internacionalni pokret sporosti".
Dozvolite mi da budem malo licemjeran.
Nabrzinu ću vam ispričati
o čemu se radi u Pokretu sporosti. Sjetite se hrane.
Mnogi od vas znaju za Pokret spore prehrane
- započet u Italiji, potom se proširio diljem svijeta
i sada ima 100 000 članova
u 50 zemalja.
Vodi se jednostavnom i razumnom porukom:
crpimo više zadovoljstva i zdravlja
iz naše hrane
kad je uzgajamo, kuhamo i konzumiramo normalnim tempom.
Mislim da je i eksplozija
pokreta organskog uzgoja, kao i povratak tržnica
pokazatelj
da ljudi očajnički žele pobjeći
od jedenja i kuhanja i uzgoja hrane
po industrijskom rasporedu.
Žele se vratiti sporijem ritmu života.
Iz Pokreta spore prehrane izrastao je
pokret "Spori grad" koji je započeo u Italiji,
ali proširio se Europom i šire.
Tu gradovi
ponovno razmišljaju o tome kako organizirati gradski krajolik
kako bi se ljude potaklo da uspore,
pomirišu ruže i povežu se jedni s drugima,
pa obuzdaju promet,
postave klupe ili dodaju malo zelenih površina.
Na neki način te promjene nisu samo zbroj svojih dijelova
jer kad Spori grad i službeno postane Spori grad,
to je nešto poput filozofske deklaracije
koja govori ostatku svijeta da ljudi u tom gradu
vjeruju da u 21. stoljeću
sporost ima svoju ulogu.
U medicini ljudi ostaju duboko razočarani
mentalitetom brzih rješenja
prisutnih u konvencionalnoj medicini.
Milijuni ljudi diljem svijeta okreću se
komplementarnim i alternativnim oblicima medicine
koje koriste neke
sporije, blaže, više holističke oblike liječenja.
Još se odlučuje o mnogim od tih komplementarnih terapija.
Ja osobno sumnjam da će ispiranje crijeva kavom
ikad dobiti odobrenje većine populacije,
ali neki drugi tretmani
poput akupunkture i masaže, pa čak i običnog opuštanja
očito imaju neke koristi.
a vrhunski medicinski fakulteti posvuda
počinju ih proučavati i uviđaju kako funkcioniraju
i što mogu naučiti od njih.
Seks. Ima puno seksa na brzaka, zar ne?
Svršavao sam šetnju -
bez smjeranih dosjetki -
išao sam, recimo, polako do Oxforda,
prošao pored kioska i vidio časopis
za muškarce, a na naslovnici je pisalo:
"Kako svog partnera dovesti do orgazma u 30 sekundi."
Čak se i trajanje seksa
ovih dana drži na oku.
Znate,
volim i ja seks na brzaka,
ali mislim da puno toga možemo dobiti
sporim seksom, usporavanjem.
Pristupite li tim dubljim,
pomalo psihološkim, emocionalnim, duhovnim strujama,
dobit ćete bolji, jači orgazam.
Dobijete veći dobitak u odnosu na uloženo.
Pointer Sisters najelokventnije su to objasnile
pjevajući hvale "ljubavniku spore ruke".
Svi smo se smijali Stingu
kad se nedavno okrenuo tantri,
ali nekoliko godina kasnije parovi svih uzrasta
lete u radionice
ili u vlastitim spavaćim sobama pronalaze načine
da uspore i iskuse bolji seks.
U Italiji, a oni izgleda uvijek znaju
gdje se krije užitak,
pokrenuli su službeni pokret sporog seksa.
Radno mjesto.
Diljem većeg dijela svijeta,
s iznimkom Sjeverne Amerike,
radno vrijeme se sustavno snižava.
Europa je primjer toga,
a ljudi uočavaju da im se kvaliteta života povećava
uz manje rada,
ali i da im se produktivnost povećava.
Nešto očito nije u redu
s 35-osatnim radnim tjednom u Francuskoj -
previše, prerano, prekruto.
No, druge europske zemlje, posebice nordijske zemlje,
pokazuju da je moguće
imati odličnu ekonomiju
bez radoholičarstva.
Norveška, Švedska,
Danska i Finska sada su
među prvih šest najkonkurentnijih nacija na Zemlji,
a na njihovo radno vrijeme prosječan Amerikanac
ima pravo biti ljubomoran.
Ako odemo izvan razine država
na razinu mikro-kompanija,
sve više tvrtki shvaća
da moraju dopustiti svojim zaposlenicima
ili kraće radno vrijeme ili pauze -
pauze za ručak, da sjede u tihoj prostoriji,
da isključe Blackberryje i laptope - hej, ti iza -
mobitele
tijekom radnog dana ili za vikend da imaju vremena za odmor
i da se mozak prebaci
u kreativni način razmišljanja.
No, ovih dana odrasli nisu jedini
koji previše rade, nego i djeca.
Imam 37 g., djetinjstvo mi je završilo sredinom osamdesetih
i gledajući današnju djecu, zaprepašten sam
kako imaju sve više i više zadaće,
instruktora, izvannastavnih aktivnosti
nego što nam je uopće bilo zamislivo prije koju generaciju.
Jedan od najsrcedrapateljskijih mejlova
koje dobivam na svojoj stranici
dolaze od samih adolescenata
koji su na rubu iscrpljenja, mole me
da pišem njihovim roditeljima
da im pomognem usporiti, maknuti ih s ove
iscrpljujuće maratonske trake za trčanje.
Srećom, javlja se otpor i u roditeljstvu
i sada se gradovi u SAD-u
udružuju i zabranjuju izvannastavne aktivnosti
određenim danima u mjesecu, što omogućava
djeci da se odmore, provedu vrijeme s obitelji i uspore.
Zadaća je druga stvar. Pojavljuju se zabrane zadaća
diljem razvijenog svijeta
u školama koje su godinama davale gomilu zadaće,
a sada uviđaju da više može biti manje.
Nedavno je bio slučaj u Škotskoj
gdje je visokouspješna privatna škola
zabranila zadaće
svima ispod 13 godina.
Nadobudni roditelji su poludjeli i rekli:
"Djeca će nam pasti!" Ravnatelj je rekao:
"Ne, vaša djeca na kraju dana trebaju malo usporiti."
Prošli mjesec stigli su rezultati ispita
i rezultati iz matematike i znanosti porasle su za 20%
u prosjeku prošle godine.
Mislim da puno toga govori to što
elitna sveučilišta, koje se često navodi kao razlog
zašto roditelji preforsiraju svoju djecu,
počinju primjećivati da vrhunski učenici
koji im dolaze padaju. Ta djeca imaju krasne ocjene,
životopise toliko krcate izvannastavnim aktivnostima
da bi vas duša zaboljela,
ali nemaju ono nešto, nemaju
sposobnost kreativnog razmišljanja,
ne znaju sanjati. Ove elitne škole,
Oxford, Cambridge i dr. počinju poručivati
roditeljima i studentima da trebaju malo usporiti.
Npr. na Harvardu šalju
pisma brucošima
u kojima im govore da će dobiti više od života i Harvarda
ako malo uspore, ako rade manje,
ali da posvete potrebno vrijeme tim stvarima,
da uživaju u njima.
Čak i ako nekada ne rade baš ništa.
Pismo je znamenito nazvano:
"Uspori!" - s uskličnikom na kraju.
Gdjegod gledali, čini mi se da je poruka ista:
manje je često više,
sporo je često bolje.
Unatoč tome,
nije lako usporiti, zar ne?
Čuli ste da sam kažnjen za prebrzu vožnju
dok sam istraživao o koristima sporosti.
To je istina, ali to nije sve.
Zapravo sam bio na putu za večeru
Spore prehrane u to vrijeme.
Ako to nije dovoljno sramotno, kaznu sam dobio u Italiji.
Ako je itko od vas vozio talijanskom autocestom,
znate koliko sam otprilike brzo vozio.
(Smijeh)
Ali zašto je tako teško usporiti?
Mislim da su razlozi brojni.
Prvo: brzina je zabavna, seksi.
Adrenalin je to, teško ga se ostaviti.
Tu postoji neka metafizička dimenzija
u kojoj se brzinom ograđujemo
od većih, dubljih pitanja.
Rastreseni smo i prezaposleni,
pa se i ne stignemo zapitati
jesmo li dobro, jesmo li sretni, odrastaju li mi djeca dobro,
odlučuju li političari ispravno u moje ime?
Drugi razlog, možda i najjači razlog
zašto nam je tako teško usporiti jest kulturološki tabu
da smo ustali protiv usporenja.
U našoj kulturi "sporo" je pogrdna riječ.
To je druga riječ za "lijenost", "ljenčinu"
i nekoga tko odustaje.
"Malo je spor" zapravo je sinonim
za "glup je".
Svrha Pokreta sporosti,
njegov glavni cilj jest boriti se s tabuima
i reći: da,
nekada sporost nije rješenje,
postoji i "negativna sporost".
Nedavno sam zaglavio na cesti M25,
što je obilaznica oko Londona.
Proveo sam tamo tri i pol sata,
i to je već negativna sporost.
Ali nova ideja,
pomalo revolucionarna ideja ovog pokreta
jest da postoji i "pozitivna sporost".
Pozitivna sporost uključuje posvećivanje
vremena za objed s obitelji s ugašenim TV-om.
Ili za promatranje problema iz različitih gledišta
u uredu za što bolju
poslovnu odluku.
Ili jednostavno uzimanje vremena
da usporite
i uživate u svom životu.
Ono što je mene najviše oduševilo
u vezi svega što se dogodilo oko ove knjige
otkako je izašla jest reakcija na nju.
Znao sam da će je čim izađe
dobro prihvatiti novovjekovna svita,
ali odlično ju je prihvatio
i poslovni svijet -
poslovni časopisi,
ali i velike tvrtke i vodeće organizacije
jer i ljudi s vrha lanca, ljudi poput vas,
počinju shvaćati da je
previše brzine u sustavu,
previše zaposlenosti i vrijeme je da otkrijemo,
ili ponovno otkrijemo, zaboravljenu umjetnost usporavanja.
Ohrabruje i to
što ova ideja nije prihvaćena
samo u razvijenom svijetu već i u zamljama u razvoju,
u zemljama koje su na rubu ulaska
u zemlje prvog svijeta - Kina, Brazil,
Tajland, Poljska itd.
Te su zemlje prihvatile ideju Pokreta sporosti,
mnogi ljudi unutar njih, i trenutno se vodi rasprava
u medijima, na ulici.
Pogledavaju prema Zapadu i misle:
"Sviđa nam se aspekt toga što vi imate,
ali za ovo ne znamo baš."
Nakon svega toga, pitanje je:
je li to moguće?
To je glavno današnje pitanje. Je li moguće
usporiti?
Sa zadovoljstvom tvrdim
da odgovor glasi: definitivno jest.
Ja sam krunski primjer -
reformirani i rehabilitirani
brzoholičar.
Još uvijek volim brzinu - živim u Londonu,
novinar sam
i volim zvuke užurbanosti,
navalu adrenalina koju te stvari izazivaju.
Igram skvoš i hokej na ledu,
brze sportove, i ne bih ih se odrekao ni za što na svijetu.
No, tijekom protekle godine
povezao sam se s pužom u sebi.
(Smijeh)
To znači
da se više ne pokušavam
nemarno preopterećivati.
Zadani način više mi nije
brzoholičarski.
Više ne čujem
kako mi vrijeme istječe,
barem ne u onolikoj mjeri kao prije.
Zapravo, sad ga čujem jer mi vrijeme stvarno istječe.
Pozitivna strana svega toga
jest da sam sretniji, zdraviji
i produktivniji nego ikad.
Osjećam se kao da živim
svoj život umjesto da jurim kroz njega.
I možda ono što je najvažnije -
pokazatelj uspješnosti toga
jest to što osjećam da su mi se veze produbile,
obogatile, osnažile.
A za mene je test za provjeru
hoće li ovo funkcionirati i što će značiti
bio je povratak pričama za laku noć jer je tu
ova pustolovina započela.
I rezultat je ohrabrujuć.
Na kraju dana, odem u sinovu sobu,
ne nosim sat, ugasim računalo
da ne čujem dolazne mejlove
i samo sjednem i čitam njegovim tempom.
Budući da djeca imaju vlastiti tempo i unutarnji sat,
nemaju određeno vrijeme
u kojem vam će se otvoriti na 10 minuta.
Moraju se kretati vlastitim ritmom.
Otkrio sam da mi nakon deset minuta priče
sin iznenada kaže:
"Danas se na igralištu dogodilo nešto što me baš zasmetalo."
I onda počnemo razgovarati o tome.
Shvatio sam da su priče za laku noć
nekoć bile nešto
s moje liste obveza, nešto što mi je bilo mučno raditi
jer je bilo užasno sporo i morao sam proletjeti kroz to.
Sad mi je to postala nagrada za kraj dana,
nešto što mi je srcu drago.
Imam holivudski kraj
mog govora ovog popodneva,
a ide ovako.
Prije nekoliko mjeseci pripremao sam se
za još jednu turneju knjige, spakirao kofere,
bio sam pred vratima i čekao taksi
kad mi je sin sišao niz stepenice
s čestitkom koju mi je izradio.
Slijepio je dva komada kartona nalik ovima
i na naslovnicu stavio naljepnicu
Tintina, svog omiljenog lika.
Rekao mi je,
odnosno dao mi ju je i ja sam je pročitao:
"Za tatu. Voli te Benjamin."
Rekoh: "Kako slatko.
Je li to čestitka za uspješnu turneju knjige?"
Rekao je: "Ne, ne, tatice, to je čestitka
za najboljeg čitača priča na svijetu."
Pomislih: "Vidiš ti to, ovo usporavanje zaista djeluje."
Puno vam hvala.