Svake sekunde,
milion tona materije izbacuje se sa Sunca
brzinom većom od 1,5 miliona kilometara na čas,
a na putu će se sudariti
sa Zemljom!
Ne brinite,
ovo nije uvodna špica novog filma Majkla Beja.
Ovo je putovanje polarne svetlosti.
Severna i južna svetlost,
poznate i kao aurora borealis,
odnosno aurora australis,
javljaju se kada se visokoenergetske čestice sa Sunca
sudare sa neutralnim atomima u našoj atmosferi.
Energija emitovana pri sudaru
proizvodi svetlosni spektakl
kom se čovečanstvo divi vekovima.
Međutim, putovanje čestica nije baš tako jednostavno,
prosto odlaženje sa Sunca i pristizanje na Zemlju.
Kao i kod svakog putovanja,
postoji ogromno skretanje sa puta,
a niko ne pita za pravac.
Propratimo ovo među-galaktičko putovanje
kroz fokusiranje na 3 glavne tačke njihovog putovanja:
odlazak sa Sunca,
pit-stop kod Zemljinih magnetskih polja
i dolazak u atmosferu iznad naših glava.
Protoni i elektroni koji stvaraju severnu svetlost
polaze na put iz Sunčeve korone.
Korona je spoljašnji sloj
Sunčeve atmosfere
i jedno od najtoplijih područja.
Njena intenzivna vrelina čini
da Sunčevi atomi vodonika i helijuma vibriraju
i istresaju protone i elektrone,
kao da se ljušte u toku vrelog, sunčanog dana.
Nestrpljivi i konačno glavni u vožnji,
ovi slobodni protoni i elektroni kreću se prebrzo
da bi ostali u Sunčevoj gravitaciji
i grupišu se kao plazma,
naelektrisani gas.
Oni putuju sa Sunca
kao konstantni vetar plazme,
poznat pod nazivom solarni vetar.
Međutim, Zemlja sprečava solarni vetar
da doputuje pravo na planetu
kroz uspostavljanje zaobilaznog puta -
magnetosfere.
Magnetosferu formiraju
Zemljine magnetne struje
i ona štiti našu planetu od solarnih vetrova
kroz slanje čestica oko Zemlje.
Njihova prilika da nastave put
naniže do atmosfere
javlja se kada je magnetosfera prebukirana
novim naletom putnika.
Ovaj događaj se zove koronalni izbačaj mase
i javlja se kada Sunce izbaci
masivnu loptu plazme u solarni vetar.
Kada se jedan od ovih koronalnih izbačaja mase
sudari sa Zemljom,
nadvlada magnetosferu
i stvara magnetsku oluju.
Jaka oluja vrši pritisak na magnetosferu
dok se iznenada ne vrati unazad,
kao prekomerno rastegnuti lastiš,
bacajući neke od zalutalih čestica natrag prema Zemlji.
Traka magnetnog polja koja se povlači
vuče ih naniže prema polarnim zonama,
to jest lokacijama
severne i južne polarne svetlosti.
Posle puta od 150 miliona kilometara kroz galaksiju,
Sunčeve čestice konačno proizvode
zaslepljujući svetlosni šou uz pomoć nekih prijatelja.
Počevši od 32 do 320 kilometara iznad površine,
elektroni i protoni se susreću
sa atomima kiseonika i azota,
a sigurno je da su srećni što se vide.
Sunčeve čestice se pozdravljaju sa atomima,
dajući svoju energiju
Zemljinim neutralnim atomima kiseonika i azota.
Kada atomi u atmosferi
dođu u dodir sa česticama,
uzbude se i emituju fotone.
Fotoni su malene pojave energije
u obliku svetla.
Boje koje se javljaju na nebu
zavise od talasne dužine atomovih fotona.
Uzbuđeni atoni kiseonika odgovorni su
za zelenu i crvenu boju,
dok uzbuđeni atomi azota proizvode
plave i tamno crvene nijanse.
Okupljanje ovih interakcija
stvara severnu i južnu polarnu svetlost.
Polarna svetlost je najuočljivija tokom jasnih večeri
u zonama koja se nalaze blizu magnetskog severnog i južnog pola.
Noćni sati su idealni
jer je polarna svetlost znatno bleđa nego Sunčeva
i ne može se videti u toku dana.
Setite se da pogledate u nebo
i ispitate obrasce Sunčeve energije,
posebno Sunčeve pege i baklje,
pošto će oni biti dobri vodiči
za predviđanje polarne svetlosti.