Evo fascinantne činjenice.
U razvijenom svetu,
svuda, žene žive u proseku šest do osam godina duže od muškaraca.
Šest do osam godina duže.
To je ogroman jaz.
Godine 2015, "Lanset" je objavio članak
koji je pokazao da muškarci u bogatim državama
imaju duplo veće šanse od žena da umru
u bilo kom dobu.
Međutim, postoji jedno mesto na svetu
gde muškarci žive koliko i žene.
Radi se o udaljenoj, planinskoj oblasti,
plavoj zoni,
gde je izuzetna dugovečnost
uobičajena kod oba roda.
Ovo je plava zona u Sardiniji,
italijanskom ostrvu u Mediteranu,
između Korzike i Tunisa,
gde ima šest puta više stogodišnjaka
nego u ostatku Italije,
manje od 320 kilometra dalje.
Tamo ima deset puta više stogodišnjaka
nego u Severnoj Americi.
To je jedino mesto gde muškarci žive koliko i žene.
Ali zašto?
Znatiželja me je golicala.
Odlučila sam da istražim znamenitosti i navike tog mesta,
a započela sam sa genetskim profilom.
Ubrzo sam otkrila
da su geni svega 25 procenata zaslužni za njihovu dugovečnost.
Ostalih 75 procenata je način života.
Dakle, šta je potrebno da se živi 100 i više godina?
Šta oni rade kako treba?
Gledate Vilagrande iz ptičje perspektive.
Radi se o selu u epicentru plave zone
kuda sam išla da istražujem o ovome
i, kao što vidite, arhitektonska lepota im nije glavna vrlina,
gustina jeste:
tesni razmaci između kuća,
isprepletene uličice i ulice.
To znači da se životi seljana stalno ukrštaju.
I dok sam šetala kroz selo
mogla sam da osetim na stotine pari očiju kako me posmatraju
iza ulaznih vrata i prozora,
iza roletni.
Jer kao i u drugim drevnim selima,
selo Vilagrande ne bi preživelo
bez ove strukture, bez zidova, bez katedrale,
bez seoskog trga,
zato što su odbrana i društvena kohezija definisale njegov dizajn.
Gradski prioriteti su se promenili dok smo se približavali industrijskoj revoluciji
jer su zarazne bolesti postale svakodnevni rizik.
Međutim, kako je danas?
Sada, društvena izolacija je rizik za javno zdravlje našeg doba.
Sad, trećina populacije kaže
da imaju dve ili manje osoba na koje mogu da se oslone.
Međutim, pođimo sada nasuprot tome u Vilagrande
da upoznamo neke stogodišnjake.
Upoznajte Đuzepea Murinu. Ima 102 godine, superstogodišnjak
i celoživotni stanovnik sela Vilagrande.
Bio je društven čovek.
Voleo je da prepričava priče,
poput one kako je živeo kao ptica
od onoga što je mogao da nađe na šumskom tlu
tokom, ne jednog, već dva svetska rata,
kako su on i njegova supruga, koja je takođe živela preko 100 godina,
podigli šestoro dece u maloj, udobnoj kuhinji
gde sam ga intervjuisala.
Ovde je sa sinovima, Anđelom i Domenikom,
obojica su u 70-im i paze svog oca,
i koji su, iskreno, bili veoma sumnjičavi prema meni i mojoj kćerki,
koja je pošla sa mnom na ovo istraživačko putovanje,
jer je druga strana društvene kohezije
podozrivost prema strancima i izvanjcima.
Međutim, Đuzepe uopšte nije bio sumnjičav.
Bio je bezbrižan čovek,
veoma društven i sa pozitivnim stavom.
Zapitala sam se: dakle to je potrebno da se živi 100 i više godina,
pozitivno razmišljanje?
Zapravo nije.
(Smeh)
Upoznajte Đovanija Korijasa. Ima 101 godinu,
najćudljivija je osoba koju sam ikad upoznala.
(Smeh)
Pokazao je da je lažna pretpostavka
da morate da budete pozitivni da biste bili dugovečni.
A imamo dokaze za to.
Kada sam ga upitala zašto je toliko dugo živ,
nekako me je pogledao, spuštenih obrva i zamumlao:
"Niko ne mora da zna moje tajne."
(Smeh)
No, uprkos njegovoj zlovolji,
nećaka koja je živela s njim i pazila ga,
nazivala ga je "Il Tesoro", "moje blago".
I poštovala ga je i volela,
a rekla mi je, kada sam propitivala o ovom očiglednom gubitku njene slobode:
"Prosto ne razumete, zar ne?
Paženje ovog čoveka je zadovoljstvo.
Meni je to izuzetna privilegija.
Ovo je moje nasleđe."
I, zaista, kuda god bih pošla da intervjuišem ove stogodišnjake,
zatekla bih kuhinjsku zabavu.
Ovo je Đovani sa njegove dve nećake,
Marija iznad njega,
a pored njega je pranećaka Sara,
koja je navratila, dok sam bila tamo, da donese sveže voće i povrće.
I ubrzo sam otkrila dok sam bila tamo
da u plavoj zoni, kako ljudi stare,
i zaista tokom njihovog životnog veka,
uvek su okruženi širom porodicom, prijateljima,
komšijama, sveštenikom, kafedžijom, piljarom.
Ljudi su uvek tu ili navraćaju.
Nikada nisu prepušteni da žive usamljeno.
Tako nije u ostatku razvijenog sveta,
gde, kako se Džordž Barns šalio:
"Sreća je imati veliku, punu ljubavi, brižnu porodicu u drugom gradu."
(Smeh)
Sad, do sad smo samo upoznali muškarce,
dugovečne muškarce, ali upoznala sam i žene,
a ovde vidite Ziju Terezu.
Ona, sa preko 100 godina, me je naučila kako da spremam lokalni specijalitet,
koji nazivaju kulurđonima,
a to su ovi veliki džepovi od testenine,
poput raviola, otprilike ove veličine,
ove veličine,
a punjeni su punomasnom rikotom i mentom
i natopljeni su u sosu od paradajza.
Naučila me je kako da napravim odgovarajući nabor,
kako se ne bi otvarale,
a ona ih sprema svake nedelje sa njenim kćerkama
i poklanja na desetine komšijama i prijateljima.
I tako sam otkrila da niskomasna, bezglutenska ishrana
nije to što je potrebno da se doživi 100 godina u plavoj zoni.
(Aplauz)
Sad, priče ovih stogodišnjaka, zajedno sa naukom koja ih potkrepljuje,
podstakli su me da se i sama zapitam neka pitanja,
poput: kada ću da umrem, i kako mogu to da odložim?
I, kao što ćete da vidite, odgovor nije onaj koji očekujemo.
Džulijen Holt-Lanstad je istraživačica na Univerzitetu Birgam Jang
i ona se bavila baš ovim pitanjem
u nizu istraživanja
o desetinama hiljada sredovečnih ljudi,
nalik ovoj publici ovde.
I posmatrala je svaki aspekt njihovog načina života:
njihovu ishranu, vežbanje,
bračni status,
koliko često odlaze kod doktora,
da li puše ili piju isl.
Sve ovo je zabeležila,
a onda su ona i njene kolege mirno sedeli i čekali sedam godina
da vide ko će i dalje biti živ.
A kod onih koji su preživeli,
šta im je najviše umanjilo šanse od umiranja?
To je bilo njeno pitanje.
Dakle, pogledajmo sada sažeto njene podatke,
krećući od najslabijeg predskazivača do najjačeg.
U redu?
Dakle, čist vazduh, što je sjajno,
ne predskazuje koliko dugo ćete da živite.
Ukoliko primate terapiju za visok krvni pritisak,
to je dobro.
I dalje nije snažan predskazatelj.
Da li ste vitki ili gojazni, možete prestati da osećate krivicu,
jer je tek na trećem mestu.
Sledi to koliko vežbate,
i dalje umeren predskazatelj.
Da li ste imali srčani problem i na rehabilitaciji ste i vežbate,
penjemo se više.
Da li ste vakcinisani protiv gripa.
Da li neko ovde zna
da vas vakcina protiv gripa više štiti od fizičkih vežbi?
Da li ste pili i prestali
ili ste umereni alkoholičar,
da li ne pušite ili, ako ste pušili, da li ste prestali,
a približavajući se najvećim predskazateljima
dolazimo do dve crte vašeg društvenog života.
Prva su vaše bliske veze.
To su ljudi od kojih možete da zatražite zajam,
ako vam je iznenada potreban novac,
koji će da pozovu doktora, ako se ne osećate dobro
ili koji će vas povesti u bolnicu
ili koji će da sede uz vas, ako imate egzistencijalnu krizu,
ako ste u očaju.
Ti ljudi, ta šačica ljudi
su snažan predskazatelj, ako ih imate, toga koliko dugo ćete da živite.
A potom nešto što me je iznenadilo,
nešto što se naziva društvenom integracijom.
To znači koliko interagujete s ljudima
u toku vašeg dana.
S koliko ljudi razgovarate?
A ovo podrazumeva i vaše slabe i vaše čvrste veze,
dakle, ne samo ljude koji su vam zaista bliski,
koji vam mnogo znače,
već i da li razgovarate sa čovekom koji vam svakog dana sprema kafu?
Da li razgovarate sa poštarom?
Da li razgovarate sa ženom koja svakog dana šeta psa pored vaše kuće?
Da li igrate bridž ili poker, imate čitalački klub?
Ove interakcije su neki od najsnažnijih predskazatelja
toga koliko ćete da živite.
Sad, ovo me dovodi do sledećeg pitanja:
ako trenutno provodimo više vremena na internetu nego na bilo kojoj aktivnosti,
uključujući i spavanje,
trenutno stižemo do 11 sati dnevno,
sat duže nego prošle godine, usput,
da li je to značajno?
U čemu je razlika između interakcije licem u lice
i interakcije putem društvenih mreža?
Da li je to isto kao da ste tu,
ako ste stalno u kontaktu sa decom preko poruka, na primer?
Pa, kratak odgovor na pitanje je: ne,
nije isto.
Kontakt licem u lice pokreće čitavu bujicu neurotransmitera
i, poput vakcine, štite vas u ovom trenutku u sadašnjosti
i daleko u budućnosti.
Dakle, prost kontakt očima s nekim,
rukovanje, bacanje petaka
je dovoljno da se oslobodi oksitocin,
koji kod vas povećava nivo poverenja
i snižava vrednosti kortizola.
Dakle, snižava stres kod vas.
A proizvodi se dopamin, koji nam pruža nešto elana
i uništava bol.
Poput prirodno proizvedenog morfijuma.
Sad, sve se ovo dešava bez našeg svesnog znanja,
zbog čega mešamo aktivnost na internetu sa stvarnom.
Ali trenutno imamo dokaze, sveže dokaze,
da postoji razlika.
Dakle, pogledajmo malo neuronauku.
Elizabet Redkej, neuronaučnica sa Univerziteta Merilend,
pokušala je da odredi razliku
između toga šta se dešava u vašim mozgovima kad interagujemo uživo,
nasuprot tome kad posmatramo nešto što je statično.
A ona je upoređivala rad mozga
dve grupe ljudi,
onih koji su s njom interagovali uživo,
ili s jednim od njenih asistenata istraživača,
u dinamičnom razgovoru,
i to je uporedila sa moždanom aktivnošću ljudi
koji su je posmatrali kako govori o istoj temi,
ali na video snimku, nalik onim na Jutjubu.
I, usput, ako želite da znate
kako je smestila dvoje ljudi istovremeno u MR skener,
pitajte me kasnije.
Dakle, u čemu je razlika?
Ovo je vaš mozak tokom stvarne društevene interakcije.
Gledate razliku u moždanoj aktivnosti
između žive interakcije i primanja statičnog sadržaja.
Narandžasto su obojene oblasti mozga koje su u vezi sa pažnjom,
društvenom inteligencijom -
to znači predosećanje o čemu neko drugi razmišlja,
saosećanje i planiranje -
i emotivna nagrada.
A ove oblasti postaju daleko angažovanije
kada interagujemo s partnerom uživo.
Sad, ovi bogatiji moždani potpisi
su možda razlog zašto su agenti iz Forčun 500 firmi,
koji su ocenjivali kandidate,
smatrali da su kandidati pametniji
kada su im čuli glas,
nasutprot mišljenju formiranom na osnovu pisanih preporuka, na primer,
ili imejla ili pisma.
Sad, naši glasovi i govor tela prenose obilje signala.
Pokazuju da smo misleća, osećajuća,
svesna ljudska bića
koja su mnogo više od algoritma.
Sad, ovo istraživanje od Nikolasa Eplija
sa Poslovne škole Univerziteta Čikago
je prilično zadivljujuće jer nam saopštava nešto prosto.
Ako vam neko čuje glas,
smatraće vas pametnijim.
Mislim, to je nešto prilično prosto.
Sad, vratimo se na početak:
zašto žene žive duže od muškaraca?
A jedan od bitnijih razloga je da su žene sklonije
da daju prednost i neguju svoje odnose licem u lice
tokom svog životnog veka.
Noviji dokazi ukazuju
da ova prijateljstva licem u lice
stvaraju biološko polje sile protiv bolesti i propadanja.
A nije to jedino tačno za ljude,
već i za njihove rođake primate, za naše rođake primate, takođe.
Rad Antropološkinje Džoan Silk pokazuje da ženke babuna
koje imaju jezgro ženskih prijateljstava
pokazuju, preko nivoa kortizola, niže nivoe stresa
žive duže i imaju više preživelih potomaka.
Bar tri stabilne veze.
To je čarobni broj.
Razmislite o tome.
Nadam se da imate tri.
Moć takvog kontakta licem u lice
je istinski razlog zašto su najniže stope demencije
među ljudima koji su društveno angažovani.
To je razlog zašto žene sa rakom dojke
imaju četiri puta veće šanse da prežive od usamljenih žena.
Zašto muškarci koji su imali moždani udar, a koji se redovno sastaju da igraju poker
ili piju kafu
ili igraju seniorski hokej -
ja sam ipak Kanađanka -
(Smeh)
su bolje zaštićeni tim društvenim kontaktom
nego lekovima.
Zašto muškarci koji su imali moždani udar a koji se redovno sastaju -
to je veoma moćna aktivnost.
Ovaj kontakt licem u lice pruža zapanjujuće prednosti,
pa ipak, skoro četvrtina populacije izjavljuje da nemaju s kim da pričaju.
Možemo da uradimo nešto povodom toga.
Poput sardinijskih seljana,
biološki je imperativ znati da pripadamo,
i to ne samo žene među nama.
Ugradnjom interakcije licem u lice u naše gradove, u naše radne prostore,
u naš dnevni red
ćemo da ojačamo imunitet,
hormoni dobrog raspoloženja će da prokuljaju kroz naš krvotok i mozak
i pomoći će nam da živimo duže.
Ovo nazivam izgradnjom ličnog sela,
a njegova izgradnja i održavanje su pitanja života i smrti.
Hvala vam.
(Aplauz)
Helen Volters: Suzan, vrati se. Imam pitanje za tebe.
Pitam se da li postoji srednji put.
Dakle, govoriš o neurotransimterima koji se povezuju tokom suočavanja,
no šta je sa digitalnom tehnologijom?
Videli smo ogroman napredak u digitalnoj tehnologiji,
poput Fejs tajma, i slično.
Da li to deluje takođe?
Mislim, gledam mog nećaka.
Igra Majnkraft i viče na prijatelje.
Čini se da je prilično dobro povezan.
Da li je to korisno? Da li to pomaže?
Suzan Pinker: Neki podaci se tek pojavljuju.
Podaci su toliko sveži jer se digitalna revolucija desila,
a zdravstveni podaci zaostaju.
Dakle, tek saznajemo,
ali bih rekla da postoje neka poboljšanja
koja možemo da postignemo kod tehnologije.
Na primer, kamera na vašem laptopu je na vrhu ekrana,
pa, na primer, kada gledate u ekran,
zapravo ne održavate kontakt očima.
Dakle, nešto prosto kao gledanje u kameru
može da umnoži te neurotransmitere
ili, pak, menjanje mesta kamere.
Dakle, nije identično, ali mislim da smo sve bliži što se tiče tehnologije.
HV: Sjajno. Mnogo ti hvala.
SP: Hvala vam.
(Aplauz)