Evo zanimljive činjenice.
U razvijenom svijetu,
svugdje, žene u prosjeku žive šest do osam godina dulje od muškaraca.
Šest do osam godina dulje.
To je ogroman razmak.
2015., u "Lancet"-u je objavljen članak
koji dokazuje da postoji duplo veća vjerojatnost
da muškarci iz bogatih zemalja umru prije žena
bilo koje dobi.
No, postoji jedno mjesto na svijetu
gdje muškarci žive jednako dugo kao žene.
To je udaljena, planinska zona,
plava zona,
gdje je dugovječnost
zajednička i jednom i drugom spolu.
To je plava zona na Sardiniji,
talijanskom otoku u Mediteranu,
između Korzike i Tunisa
gdje je šest puta više stogodišnjaka
nego na talijanskoj obali
koja se nalazi 300 km dalje.
Ima 10 puta više stogodišnjaka
nego u sjevernoj Americi.
To je jedino mjesto gdje muškarci žive dugo kao žene.
Ali zašto?
To me zainteresiralo.
Odlučila sam istražiti znanost i navike tog mjesta,
pa sam počela s genetskim profilom.
Dosta rano sam otkrila
da su geni zaslužni za samo 25 posto dugovječnosti.
Ostalih 75 posto je način života.
Što je potrebno da se doživi stota ili više?
Što oni to rade?
Upravo gledate zračni prikaz sela Villagrande.
To je selo u središtu plave zone,
gdje sam ovo istraživala
i, kao što vidite, arhitektonska ljepota nije njihov najveći adut,
već gustoća:
gusto smještene kuće,
isprepleteni prolazi i ulice.
To znači da se životi seljana stalno presijecaju.
Hodajući selom
mogla sam na sebi osjetiti stotine pari očiju
iza vrata i zastora,
iza grilja.
Jer, kao i sva stara sela,
Villagrande ne bi moglo preživjeti
bez svoje strukture, bez zidova, katedrale,
bez svojeg seoskog trga,
jer su obrana i društvena povezanost definirali njegov izgled.
Urbani prioriteti su se mijenjali na putu prema industrijskoj revoluciji
jer je zarazna bolest postala dnevni rizik.
Ali što danas?
Danas je društvena izoliranost rizik javnog zdravstva.
Trećina populacije kaže
da imaju dvoje ili manje ljudi na koje se mogu osloniti.
No, u Villegrandeu, suprotno tome,
postoje stogodišnjaci.
Ovo je Giuseppe Murinu. Ima 102 godine
i cijeli život živi u sellu Villagrande.
Bio je društven čovjek.
Volio je pričati priče
o tome kako je poput ptice živio
od onoga što bi našao na šumskom tlu
tijekom ne jednog, nego dva svjetska rata,
kako su on i supruga, koja je također doživjela stotu,
podigli šestero djece u maloj, ugodnoj kuhinji
gdje sam ga intervjuirala.
Ovdje je sa svojim sinovima, Angelom i Domenicom,
oboje su u svojim 70-ima i paze na svoga oca
i, iskreno, bili su vrlo sumnjičavi prema meni i mojoj kćeri
koja me pratila na ovom istraživačkom putovanju,
jer je loša strana društvene povezanosti
oprez prema strancima.
No, Giuseppe nije uopće bio sumnjičav.
Bio je opušteni veseljak,
vrlo otvoren i pozitivnog stava.
Pa sam se pitala: je li to tajna života do stote i više,
razmišljati pozitivno?
Zapravo, ne.
(Smijeh)
Ovo je Giovanni Corrias. Ima 101 godinu,
najčangrizavija osoba koju sam ikad upoznala.
(Smijeh)
On je pokazao da nije istina
da trebate biti pozitivni da biste dugo živjeli.
Evo dokaza.
Kad sam ga upitala kako to da je tako dugo poživio,
pogledao me ispod spuštenih kapaka i zarežao,
"Nitko ne mora znati moje tajne."
(Smijeh)
No, unatoč tome što je čangrizalo,
nećakinja koja je živjela s njim i pazila na njega
zvala ga je "Il Tesoro", "moje blago."
Poštivala ga je i voljela
i rekla mi je, kad sam propitkivala taj očiti gubitak njene slobode,
"Vi jednostavno ne razumijete, zar ne?
Paziti na ovog čovjeka je zadovoljstvo.
To je za mene ogroman privilegij.
Ovo je moja baština."
I, uistinu, kamo god sam išla intervjuirati ove stogodišnjake,
naišla bih na zabavu.
Ovo je Giovanni s dvije nećakinje,
Maria iznad njega
i do njega je pranećakinja Sara,
koja je došla donijeti svježe voće i povrće.
Brzo sam otkrila
da, u plavoj zoni, kako ljudi stare,
a i za cijelog života,
uvijek su okruženi obitelji, prijateljima,
susjedima, svećenikom, krčmarom, trgovcem.
Ljudi su uvijek ondje ili navraćaju.
Nikad nisu prepušteni samotnom životu.
Za razliku od razvijenog svijeta gdje,
kako se našalio George Burns,
"Sreća je imati veliku, brižnu obitelj koja te voli u drugom gradu."
(Smijeh)
Dosad smo upoznali samo muškarce,
dugovječne muškarce, ali upoznala sam i žene
i ovdje vidite Ziu Teresu.
Ona me, sa svojih više od 100 godina naučila kako spraviti mjesni specijalitet
koji se zove culurgiones,
vrsta tjestenine
slična raviolima,
otprilike ove veličine,
punjena ricotta sirom visokog udjela masnoće i mentom
te natopljena u umaku od rajčice.
Pokazala mi je kako napraviti pravi nabor
kako se ne bi otvorili
i pravi ih sa kćerima svake nedjelje
pa ih dijeli susjedima i prijateljima.
Tada sam otkrila da prehrana niskog udjela masnoće i bez glutena
nije tajna dugovječnosti u plavoj zoni.
(Pljesak)
Priče ovih stogodišnjaka i znanost koja ih podupire
potaknula me da i samu sebe nešto upitam,
kao na primjer, kada ću umrijeti i kako da to odgodim?
Kao što ćete vidjeti, odgovor je neočekivan.
Julianne Holt-Lunstadt je istraživačica na Sveučilištu Brigham Young
i dotakla se istog ovog pitanja
u nizu studija
desetaka tisuća srednjovječnih ljudi
sličnih ovoj publici ovdje.
Proučavala je svaki aspekt njihovog načina života:
njihovu prehranu, vježbanje,
bračni status,
učestalost posjeta liječniku,
jesu li pušili ili pili itd.
Sve je ovo zabilježila,
a zatim sedam godina mirno sjedila i čekala sa svojim kolegama
kako bi vidjela tko još uvijek diše.
Što je ljudima koji su poživjeli
najviše smanjilo izglede da će umrijeti?
To je bilo njeno pitanje.
Pogledajmo podatke u sažetku,
od najslabijeg pokazatelja do najjačeg.
U redu?
Dakle, čist zrak, zanimljivo,
nije pokazatelj dugovječnosti.
Liječenje hipertenzije
je dobro.
Ipak, nije dovoljno jak pokazatelj.
Bilo da ste mršavi ili pretili, možete prestati s osjećajem krivnje,
jer je ovo tek na trećem mjestu.
Sljedeće je koliko vježbate,
samo blagi pokazatelj.
Ako ste imali srčanih problema pa se oporavljate i vježbate,
ovo je malo jači pokazatelj.
Cijepljenje protiv gripe.
Znate li
da vas cijepljenje protiv gripe štiti više nego vježbanje?
Ako ste pili i prestali
ili ako umjereno pijete,
ako ne pušite, ili ako jeste pa ste prestali
i približavamo se najjačim pokazateljima,
a to su dva obilježja vašeg društvenog života.
Prvo, vaše bliske veze.
Ovo su ljudi koje možete zvati
ako iznenadno trebate posuditi novac,
koji će zvati liječnika ako vam nije dobro
ili koji će vas odvesti u bolnicu,
ili koji će sjediti s vama ako prolazite kroz egzistencijalnu krizu,
ako ste očajni.
Ovi ljudi, ta šačica ljudi
je jak pokazatelj, ako ih imate, koliko ćete dugo živjeti.
Zatim me nešto iznenadilo,
nešto što se naziva društvenom integracijom.
To znači koliko komunicirate s ljudima
tijekom dana.
S koliko ljudi pričate?
Ovo podrazumijeva vaše slabije i jače veze,
ne samo ljude s kojima ste jako bliski,
koji vam mnogo znače
nego, pričate li i sa čovjekom koji vam svaki dan napravi kavu?
Pričate li s poštarom?
Pričate li sa ženom koja svaki dan prošeta psa kraj vaše kuće?
Igrate li bridž ili poker, imate li knjiški klub?
Takvi međusobni odnosi su među najjačim pokazateljima
vaše dugovječnosti.
Ovo me dovodi do sljedećeg pitanja:
ako sada provodimo više vremena "online" nego čineći išta drugo,
uključujući spavanje,
a trenutno je to 11 sati dnevno,
sat više nego prošle godine, usput budi rečeno,
čini li to ikakvu razliku?
Zašto razlikovati međusobne odnose uživo
i interakciju putem društvenih medija?
To je isto kao da ste ondje
ako ste uvijek u kontaktu sa svojom djecom putem poruka, na primjer?
Pa, ukratko, odgovor je ne.
Nije isto.
Kontakt licem u lice otpušta cijeli niz neurotransmitera
i, poput cjepiva, štite vas danas
i daleko u budućnost.
Stoga, jednostavni kontakt očima s nekime,
rukovanje ili kad date nekome pet,
dovoljno je da se otpusti oksitocin,
koji povisuje razinu vašeg povjerenja
i snižava razinu kortizola.
Znači, snižava stres.
Stvara se dopamin koji nas malo oraspoloži
i ubije bol.
To je poput prirodno proizvedenog morfija.
Sve ovo promakne našoj svijesti
i zato brkamo "online" aktivnost s pravom stvari.
No, imamo li svježih dokaza
da postoji razlika?
Pogledajmo neke dokaze iz neuroznanosti.
Elizabeth Redcay, neuroznanstvenica sa Sveučilišta u Marylandu,
pokušala je utvrditi razliku
između toga što se događa u našem mozgu kada pričamo uživo,
naspram gledanja nečega statičnog.
Usporedila je funkcije mozga
dviju grupa ljudi,
onih koji su komunicirali uživo s njom
ili s nekim od njenih suradnika
u dinamičnom razgovoru,
i to je usporedila s moždanim aktivnostima ljudi
koji su je gledali kako priča na istu temu,
ali u već pripremljenom videu, kakvi su na YouTubeu.
Usput, ako želite znati
kako je uspjela stisnuti dvije osobe u MRI skener istovremeno,
javite mi se kasnije.
Onda, koja je razlika?
Ovo je vaš mozak tijekom prave društvene interakcije.
Gledate razliku u moždanim aktivnostima
kod interakcije uživo i primanja statičnog sadržaja.
U narančastom vidite područja mozga koja su povezana s pažnjom,
društvena inteligencija,
to znači predvidjeti što netko drugi misli,
osjeća i planira --
te emocionalna nagrada.
Ova područja više se aktiviraju
kada komuniciramo s osobom uživo.
Ti bogatiji potpisi mozga
možda su razlog što su kod zapošljavanja u kompanijama s popisa Fortune 500,
kada su procjenjivale kandidate,
mislili da su kandidati pametniji
kada su čuli njihove glasove,
u odnosu na to kada samo čitaju njihove prijave
u emailu ili pismu.
Naši glasovi i govor tijela stvaraju bogat signal.
To pokazuje da smo misaona, osjetljiva,
perceptivna ljudska bića,
koja su puno više od algoritma.
Istraživanje koje je proveo Nicholas Epley
u Poslovnoj školi Sveučilišta u Chicagu,
poprilično je nevjerojatno jer nam poručuje jednostavno.
Ako netko čuje vaš glas,
mislit će da ste pametniji.
Stvarno, to je baš jednostavno.
Vratimo se sada na početak,
zašto žene žive dulje od muškaraca?
Jedan od glavnih razloga je što su žene sklonije
dati prednost i njegovati svoje bliske veze
tijekom svog života.
Najnoviji dokazi ukazuju na to,
da ova osobna prijateljstva
stvaraju polje biološke sile protiv bolesti i propadanja.
To ne važi samo za ljude,
nego i za veze primata.
Rad antropologinje Joan Silk pokazuje da ženke pavijana
koje imaju jezgru prijateljica,
imaju i niže razine stresa zbog nižih razina kortizola,
žive dulje i imaju više potomaka koji prežive.
Barem tri stabilne veze.
To je bio magični broj.
Razmislite o tome.
Nadam se da imate tri.
Moć živog kontakta
razlog je zašto su stope senilnosti najniže
među onima koji su društveno aktivni.
Zato žene koje imaju rak dojke
imaju četiri puta više izgleda da će preživjeti nego samotnjakinje.
Zašto muškarci koji su imali moždani udar, koji se redovno nalaze da igraju poker,
ili da piju kavu,
ili da igraju hokej za starije --
ipak sam ja Kanađanka --
(Smijeh)
bolje su zaštićeni tim društvenim kontaktom
nego lijekovima.
Zašto muškarci koji su imali moždani udar, a koji se redovno nalaze,
ovo je nešto jako moćno što oni mogu učiniti.
Ovaj kontakt licem u lice omogućava zapanjujuće koristi,
ipak, sad već gotovo četvrtina populacije kaže da nemaju s kim popričati.
Možemo učiniti nešto po tom pitanju.
Poput seljana sa Sardinije,
biološki je imperativ znati da pripadamo,
i ne samo žene.
Uvođenje žive komunikacije u naše gradove, radna mjesta,
naše rasporede,
jača imunološki sustav,
šalje hormone ugode našim krvotokom i mozgom
te nam pomaže da dulje živimo.
To neka bude vaše selo,
a njegova izgradnja i održavanje je pitanje života i smrti.
Hvala.
(Pljesak)
Helen Walters: Susan, vratite se. Imam pitanje za vas.
Pitam se postoji li lakši put.
Govorite o neurotransmiterima koji se spajaju kad komuniciramo uživo,
no, što s digitalnom tehnologijom?
Svjedočili smo ogromnim digitalnim napretcima
kao što je FaceTime i slično.
Važi li i to?
Mislim, gledam svog nećaka.
Igra Minecraft i viče na svoje prijatelje.
Čini se da se dobro povezuje.
Je li to korisno? Pomaže li to?
Susan Pinker: Neki podaci tek se pojavljuju.
Podaci su tako novi da se digitalna revolucija dogodila,
a podaci o zdravlju su zaostali.
Tako da još učimo,
ali rekla bih da bismo mogli poboljšati
neke stvari u tehnologiji.
Primjerice, kamera na vašem laptopu je pri vrhu ekrana
pa kada gledate u ekran,
zapravo ne uspostavljate kontakt očima.
Nešto tako jednostavno kao što je gledanje u kameru,
može povećati te neurotransmitere,
ili možda promijeniti poziciju kamere.
Tako da, nije isto, ali mislim da se približavamo tehnologiji.
HW: Odlično. Hvala vam puno.
SP: Hvala.
(Pljesak)