Den här berättelsen börjar 1985,
när jag var 22 år
och blev världsmästare i schack
efter att ha besegrat Anatoly Karpov.
Tidigare samma år
spelade jag något som kallas simultanschack
mot 32 av världens bästa schackdatorer
i Hamburg i Tyskland.
Jag vann alla matcherna,
och på den tiden sågs det inte som en överraskning
att jag kunde slå 32 datorer på en gång.
För mig var det guldåldern.
(Skratt)
Maskinerna var svaga,
och mitt hår var starkt.
(Skratt)
Bara 12 år senare
kämpade jag för mitt liv mot en enda dator
i en match
som Newsweek kallade
"Hjärnans sista strid."
Ingen press.
(Skratt)
I allt från mytologi till science fiction
har "människan mot maskinen"
ofta framställts som en fråga om liv och död.
John Henry,
som kallades "ståldrivaren"
i den afroamerikanska 1800-talslegenden,
sattes att tävla
mot en ångdriven hammare
i att bryta en tunnel genom berget.
John Henrys legend är en del av ett långt historiskt narrativ
som ställer mänskligheten mot teknologin.
Och den här tävlingsretoriken är standard nu.
Det är en kapplöpning mot maskinerna,
en kamp, eller till och med ett krig.
Arbetstillfällen försvinner.
Människor blir ersatta, som om de hade försvunnit från jorden.
Det är nästan som om filmer som "The Terminator" eller "The Matrix"
är på riktigt.
Det finns väldigt få exempel på en arena
där den mänskliga kroppen och hjärnan kan tävla på lika villkor
med en dator eller en robot.
Jag önskar faktiskt att det fanns fler.
I stället
var det min välsignelse och förbannelse
att bokstavligen bli människan
i tävlingen mellan människa och maskin
som alla fortfarande pratar om.
I den mest berömda tävlingen mellan människa och maskin sedan John Henry
spelade jag två matcher
mot IBM:s superdator Deep Blue.
Ingen minns att jag vann den första matchen -
(Skratt)
(Applåder)
i Philadelphia, för att sedan förlora returmatchen följande år i New York.
Men jag antar att det är rimligt.
Det finns ingen historisk dag, ingen notis i kalendern
för alla som misslyckades med att bestiga Mount Everest
innan Sir Edmund Hillary och Tenzing Norgay
tog sig till toppen.
Och 1997 var jag fortfarande världsmästare
när schackdatorerna till slut blev redo.
Jag var Mount Everest,
och Deep Blue nådde toppen.
Jag borde såklart inte säga att Deep Blue gjorde det,
utan dess mänskliga skapare -
Anantharaman, Campbell, Hoane, Hsu.
Hatten av för dem.
Som alltid var maskinens triumf en mänsklig triumf,
vilket vi ofta glömmer bort
när människor överträffas av våra egna skapelser.
Deep Blue segrade,
men var den intelligent?
Nej, det var den inte,
åtminstone inte så som Alan Turing och andra av datavetenskapens grundare
hade hoppats.
Det visade sig att schack kunde besegras med råstyrka
när hårdvaran väl blev tillräckligt snabb
och algoritmerna blev tillräckligt smarta.
Men i termer av prestation,
schack på stormästarnivå,
var Deep Blue intelligent.
Men även vid den otroliga hastigheten
200 miljoner drag per sekund
kunde Deep Blues metod
inte bidra med särskilt mycket insikt i den mänskliga intelligensens mysterium.
Snart
kommer maskiner vara taxichaufförer
och läkare och professorer,
men kommer de vara "intelligenta"?
Jag skulle hellre lämna definitionerna
till filosoferna och till ordböckerna.
Det som spelar roll är hur vi människor
känner inför att leva och arbeta med de här maskinerna.
När jag först mötte Deep Blue i februari 1996
hade jag varit världsmästare i över 10 år
och hade spelat 182 världsmästerskapsmatcher
och hundratals matcher mot andra toppspelare i andra tävlingar.
Jag visste vad jag kunde förvänta mig av mina motståndare
och vad jag kunde förvänta mig av mig själv.
Jag var van vid att ta ställning till deras drag
och bedöma deras emotionella tillstånd
genom att studera deras kroppsspråk och se dem i ögonen.
Sedan satt jag mittemot Deep Blue.
Jag kände genast något nytt,
något oroväckande.
Du kanske känner samma sak
första gången du åker i en förarlös bil
eller första gången
din datoriserade arbetsledare ger dig en order.
När jag satt i den där första matchen
kunde jag inte veta
vad den här maskinen var kapabel till.
Teknologi kan gå framåt i språng, och IBM hade investerat mycket.
Jag förlorade den matchen.
Och jag kunde inte låta bli att undra,
kunde den vara oövervinnerlig?
Var detta slutet för mitt älskade spel?
Det här var mänskligt tvivel, mänskliga rädslor,
och det enda jag var säker på
var att min motståndare Deep Blue inte hade några sådana bekymmer alls.
(Skratt)
Jag kämpade emot
efter det här bakslaget,
och vann den första matchen,
men det var bara en tidsfråga.
Till slut förlorade jag mot maskinen
men mötte inte samma öde som John Henry,
som vann, men dog med sin hammare i handen.
Det visade sig att schackvärlden
fortfarande ville ha en mänsklig världsmästare.
Och än idag,
när en gratis schack-app på den senaste mobiltelefonen
är bättre än Deep Blue,
spelar folk fortfarande schack,
mer än någonsin tidigare.
Domedagsprofeter hävdade att ingen skulle vilja ta i spelet
som kunde erövras av maskinerna,
men de blev motbevisade.
Men domedagsprofetior har altlid varit populära
när det gäller teknik.
Vad jag lärde mig från min egen erfarenhet
är att vi måste möta våra rädslor
om vi vill få ut det mesta från vår teknik
och att vi måste besegra de rädslorna
om vi vill få ut det mesta av vår mänsklighet.
Medan jag slickade mina sår,
fick jag mycket inspiration
från mina kamper mot Deep Blue.
Som ett ryskt talesätt säger: "Om du inte kan slå dem, gå ihop med dem."
Så jag tänkte
tänk om jag kunde spela med en dator -
tillsammans med en dator vid min sida, och kombinera våra styrkor,
människans intuition plus maskinens beräkningar
människans strategi, maskinens taktik,
människans erfarenhet, maskinens minne.
Kunde det bli
det mest perfekta spelet någonsin?
Min idé blev till verklighet
år 1998, under namnet "Advanced Chess"
när jag spelade mot en annan elitspelare i en "människa-plus-maskin"-tävling.
Men i detta första experiment
misslyckades vi båda med att kombinera människans och maskinens färdigheter.
Advanced Chess levde vidare på internet
och 2005, på en så kallad fristilsturnering i schack
kom en uppenbarelse.
En grupp stormästare och toppmaskiner deltog
men segrarna var inte stormästare,
inte en superdator.
Segrarna var ett par amerikanska amatörschackspelare
som använde tre vanliga PC-datorer samtidigt.
Deras skicklighet i att träna sina maskiner
motarbetade effektivt de överlägsna schackkunskaper
som stormästarna hade
och andras mycket större processorkraft.
Och jag kom till den här slutsatsen:
En svag mänsklig spelare plus en maskin
plus en bättre programvara är bättre
än en ensam kraftfull maskin.
Men mer anmärkningsvärt: är bättre än en skicklig spelare
plus maskin
och en sämre programvara.
Detta övertygade mig om att vi behöver
bättre gränssnitt för att hjälpa oss träna våra maskiner
mot en mer användbar intelligens.
Människa plus maskin är inte framtiden,
det är nutiden.
Alla som har använt online-översättning
för att förstå grunddragen
i en tidningsartikel på ett främmande språk
vet att det är långt ifrån perfekt.
Då använder vi vår mänskliga erfarenhet
för att göra det hela begripligt
och sen får maskinen lära sig av våra rättelser.
Den här modellen sprider sig
till medicinsk diagnostik och säkerhetsanalys.
Maskinen tuggar data,
beräknar sannolikheter
och gör 80 eller 90 procent av jobbet,
och underlättar människans analys
och beslutsfattande.
Men du skulle inte skicka dina barn
till skolan i en förarlös bil som har 90 procents tillförlitlighet,
inte ens med 99 procent.
Så vi behöver ett språng framåt
för att lägga till de avgörande decimalerna.
Tjugo år efter min match mot Deep Blue,
den andra matchen,
har den sensationella rubriken om "hjärnans sista strid"
blivit en vardaglighet,
i takt med att intelligenta maskiner
rör sig framåt
i alla sektorer, till synes varje dag.
Men till skillnad från i det förflutna
när maskiner ersatte
arbetsdjur, kroppsarbete,
hotar de nu människor med högskoleutbildning
och politiskt inflytande.
Och som någon som slogs mot maskiner och förlorade
kan jag berätta att detta är fantastiska, fantastiska nyheter.
Förr eller senare kommer alla professioner
få känna på det här trycket,
annars betyder det att mänskligheten har slutat göra framsteg.
Vi får inte
välja när och var
den tekniska utvecklingen stannar.
Vi kan inte
sakta ner.
I själva verket
måste vi accelerera.
Vår teknik är förträfflig på att avlägsna
svårigheter och osäkerheter från våra liv,
så därför måste vi söka upp
ännu svårare,
ännu mer osäkra utmaningar.
Maskiner har
beräkningar.
Vi har förståelse.
Maskiner har instruktioner.
Vi har mening.
Maskiner har
objektivitet.
Vi har passion.
Vi ska inte oroa oss för vad våra maskiner kan göra idag.
I stället borde vi oroa oss för vad de fortfarande inte kan göra,
för vi kommer behöva hjälp av nya, intelligenta maskiner
för att förverkliga våra största drömmar.
Och om vi misslyckas,
om vi misslyckas så är det inte för att våra maskiner är för intelligenta,
eller inte tillräckligt intelligenta.
Om vi misslyckas, är det för att vi blev självgoda
och begränsade våra ambitioner.
Vår mänsklighet definieras inte av någon färdighet,
som att svinga en hammare eller spela schack.
Det finns en sak som bara en människa kan göra.
Det är att drömma.
Så låt oss drömma stort.
Tack.
(Applåder)