Прича почиње 1985. године,
када сам са 22 године
постао светски првак у шаху
након што сам победио Анатолија Карпова.
Раније те године,
играо сам нешто под називом симултанка
против 32 најбоље машине на свету које играју шах
у Хамбургу, у Немачкој.
Победио сам у свим партијама,
а тада се није сматрало великим изненађењем
то што сам успео да победим 32 компјутера у исто време.
За мене је то било златно доба.
(Смех)
Машине су биле слабе,
а моја коса јака.
(Смех)
Само 12 година касније,
борио сам се за живот против само једног компјутера
у партији
која је према наслову из „Њузвика“
названа „Последње упориште мозга“.
Без притиска.
(Смех)
Од митологије до научне фантастике,
борба човека и машине
приказивана је често као питање живота и смрти.
Џон Хенри,
називан човеком који управља челиком
у афроамеричкој народној легенди из деветнаестог века,
бачен је у трку
против чекића који покреће пара
док су пробијали тунел кроз стену.
Легенда о Џону Хенрију је део дугог историјског наратива
који човечанство супротставља технологији.
Ова такмичарска реторика је сада стандард.
У трци смо против машина,
у борби, па чак и у рату.
Послови нестају.
Људи се смењују као да су нестали са лица земље.
То је довољно је да помислимо да филмови попут „Терминатора“ или „Матрикса“
нису фикција.
Постоји само неколико подручја у арени
где се људско тело и ум могу такмичити под истим условима
са компјутером или роботом.
Заправо, волео бих да их има више.
Уместо тога,
мој благослов и проклетство
били су да сам буквално постао човек из пословице
у такмичењу човека и машине
о ком сви још увек причају.
У најпознатијем такмичењу између човека и машине од Џона Хенрија,
играо сам две партије
против Ај-Би-Емовог суперкоmпјутера, Дип Блуа.
Нико се не сећа да сам победио у првој партији.
(Смех)
(Аплауз)
У Филаделфији, пре него што сам изгубио реванш наредне године у Њујорку.
Али, ваљда је то поштено.
Не постоји дан у историји, специјални дан у календару
за све људе који нису успели да се попну на Монт Еверест
пре него што су Сер Едмунд Хилари и Тензинг Норгеј
успели у томе.
А 1997. године, и даље сам био светски првак
када су се компјутери за шах коначно усавршили.
Био сам Монт Еверест,
а Дип Блу је достигао врхунац.
Требало би да кажем, наравно, не да је Дип Блу то урадио,
већ људи који су га створили -
Анантараман, Кемпбел, Хоан, Хсу.
Скидам им капу.
Као и увек, успех машине био је људски успех,
а то је нешто што обично заборавимо када људе престигну сопствене творевине.
Дип Блу је био односио победе,
али да ли је био интелигентан?
Не, није,
бар не онако како су надали Алан Тјуринг и други оснивачи рачунарства.
Испоставило се да шах може да се прорачуна сировом снагом,
када је хардвер постао довољно брз,
а алгоритми довољно паметни.
Иако је према дефиницији резултата
шаха на велемајсторском нивоу
Деп Блу био интелигентан.
Међутим, чак и поред невероватне брзине,
200 милиона позиција у секунди,
метод Дип Блуа
није давао довољно жељеног увида у мистерију људске интелигенције.
Ускоро,
машине ће бити таксисти,
доктори и професори,
али да ли ће бити „интелигентне“?
Радије бих препустио ове дефиниције
филозофима и речнику.
Оно што је заиста важно је шта ми људи
осећамо везано за живот и рад са овим машинама.
Када сам се први пут сусрео са Дип Блуом фебруара 1996. године,
био сам светски шампион више од 10 година
и одиграо сам 182 партије за светско првенство
и хиљаде партија против других врхунских играча
у другим такмичењима.
Знао сам шта да очекујем од својих противника
и од себе.
Навикао сам на то да им одмеравам потезе
и одређујем емотивно стање
кроз посматрање говора тела и погледа.
Затим сам сео са друге стране шаховске табле, насупрот Дип Блуу.
Одмах сам осетио нешто ново,
нешто узнемирујуће.
Можда ћете се осетити слично
први пут када се возите у аутомобилу без возача
или први пут када вам компјутерски менаџер изда наређење на послу.
Али, када сам сео да одиграм ту прву партију,
нисам био сигуран у то
шта ова ствар може да уради.
Технологија може веома брзо да напредује, а Ај-Би-Ем је много уложио.
Изгубио сам партију.
Нисам могао а да се не запитам
да ли је можда непобедив.
Да ли је моја вољена игра, шах, стигла до краја?
Биле су ово људске сумње, људски страхови,
а једина ствар коју сам знао засигурно
била је да мој противник, Дип Блу, уопште нема таквих брига.
(Смех)
Узвратио сам
након овог разарајућег удара
тако што сам добио прву партију,
али је натпис стајао на зиду.
На крају ме је машина победила,
али нисам доживео судбину Џона Хенрија
који је победио, али умро са чекићем у руци.
Испоставило се да свет шаха
и даље жели шаховског првака који је човек.
Чак и данас,
када је бесплатна апликација за шах на најновијем мобилном телефону
јача од Дип Блуа,
људи и даље играју шах,
чак и више него раније.
Они који су причали о судњем дану предвидели су да нико неће играти игру
у којој их може победити машина
и нису били у праву; доказано је да су погрешили,
али прорицање судњег дана је увек била популарна разбибрига
када се ради о технологији.
Из сопственог искуства сам научио
да се морамо суочити са својим страховима
ако желимо да добијемо што је више могуће од наше технологије,
и морамо савладати ове страхове
ако желимо да добијемо што је више могуће из своје човечности.
Док сам видао своје ране,
добио сам велику инспирацију
из својих битака против Дип Блуа.
Као што стара руска пословица каже:
„Ако не можеш да их победиш, придружи им се.“
Онда сам помислио:
„Шта ако бих могао играти са компјутером?“,
са компјутером на мојој страни, уз удружене снаге,
људска интуиција уз машинско рачунање,
људска стратегија, машинска тактика,
људско искуство, машинска меморија.
Да ли би то била савршена игра свих времена?
Моја идеја је оживела 1998. године
под именом „Напредни шах“,
када сам одиграо партију човека и машине против другог елитног играча.
Али, у овом првом експерименту,
није нам успело да ефикасно укомбинујемо способности људи и машина.
„Напредни шах“ је нашао себи место на интернету,
а 2005. године је такозвани шаховски турнир слободног стила
довео до откровења.
Учествовао је тим велемајстора и суперкомпјутера,
али победници нису били велемајстори,
нити суперкомпјутери.
Победио је пар америчких шаховских аматера
радећи уз три обична рачунара истовремено.
Њихове вештине у навођењу њихових машина
ефикасно су се супротставиле напредном шаховском знању
њихових противника велемајстора
и много већој снази туђих компјутера.
И дошао сам до овог закључка.
Слаб људски играч уз машину
и бољи процес је супериорнији
од веома снажне машине,
али, што је још интересантније, супериорнији је од доброг људског играча
уз машину
и инфериорнији процес.
Ово ме је убедило да нам требају
бољи интерфејси да нам помогну да научимо машине
да користе кориснију интелигенцију.
Људи уз машине нису будућност,
већ садашњост.
Сви су користили онлајн превођење
да би стекли представу о чланку из страних новина,
знајући да је далеко од савршеног.
Затим користимо људско искуство
да бисмо то смисаоно уобличили,
а онда машина учи из наших исправки.
Овај модел се шири и улаже
у медицинске дијагнозе, безбедносне анализе.
Машина обрађује гомилу података,
прорачунава вероватноћу,
дође до 80 или 90 посто пута,
што олакшава анализу
и доношење одлуке од стране људи.
Али, нећете послати своју децу
у школу у аутомобилу без возача уз прецизност од 90 посто,
чак ни 99 посто.
Зато треба да корачамо напред
да бисмо додали још неколико кључних децимала.
Двадесет година након партије са Дип Блуом,
друге по реду партије,
сензационални наслов „Последње упориште мозга“
постао је уобичајен
док интелигентне машине
напредују
у сваком подручју, наизглед сваког дана.
Међутим, за разлику од прошлости,
када су машине замењивале
животиње на фарми, физички рад,
сада су дошле по факултетски образоване људе
и политички утицај.
Као неко ко се борио против машина и изгубио,
овде сам да бих вам рекао да су ово сјајне новости.
На крају ће свака професија
морати да осети овај притисак
или ће у супротном то значити да је човечанство престало да напредује.
Ми не можемо
да бирамо
када и где престаје технолошки напредак.
Не можемо
да успоримо.
У ствари,
морамо да убрзамо.
Наша технологија сјајно отклања
потешкоће и неизвесност из наших живота,
па и ми морамо да трагамо
за још тежим,
још неизвеснијим изазовима.
Машине имају
прорачуне.
Ми имамо разумевање.
Машине имају инструкције.
Ми имамо сврху.
Машине имају
објективност.
Ми имамо страст.
Не треба да бринемо о томе шта наше машине могу да ураде данас.
Уместо тога, треба да нас брине то шта не могу да ураде данас,
јер ће нам требати помоћ нових, интелигентних машина
да своје највеће снове претворимо у стварност.
А ако не успемо,
ако не успемо, то није због тога што су машине сувише интелигентне
или нису довољно интелигентне.
Ако не успемо, то је зато што смо постали немарни
и ограничили своје амбиције.
Наше човечанство не дефинише нека вештина,
као што је замахивање чекићем или чак и играње шаха.
Постоји једна ствар коју само људи могу да раде.
То је сањање.
Сањајмо велике снове.
Хвала вам.
(Аплауз)