Zgodba se začne leta 1985,
ko sem pri 22 letih
postal Svetovni šahovski prvak,
s tem ko sem premagal Anatolija Karpova.
Prej tega leta,
sem igral tako imenovano ekshibicijsko simultanko
proti 32 najboljšim strojem za igranje šaha na svetu
v nemškem Hamburgu.
Zmagal sem vse igre
in tedaj ni bilo prav veliko presenečenje,
da sem lahko hkrati premagal 32 računalnikov.
Zame je bila to zlata doba.
(Smeh)
Stroji so bili šibki
in moji lasje so bili močni.
(Smeh)
Samo 12 let kasneje
sem se boril za svoje življenje proti samo enemu računalniku
v dvoboju,
ki so ga na naslovnici tednika "Newsweek"
poimenovali "Zadnja utrdba možganov."
Nobenega pritiska.
(Smeh)
Od mitologije do znanstvene fantastike
je bil boj med strojem in človekom
pogosto prikazan kot boj za življenje ali smrt.
John Henry,
človek, ki je z jeklom vrtal luknje
v afriško-ameriški ljudski legendi iz 19. stoletja,
je tekmoval proti
parno gnanemu kladivu
v kopanju tunela skozi kamnito goro.
Legenda o Johnu Henryju je del dolgega zgodovinskega nareka,
ki podpihuje boj človeka s tehnologijo.
In ta tekmovalna retorika je sedaj čisto normalna.
Nahajamo se v tekmi proti strojem,
v boju, če ne celo vojni.
Ukinjajo se službe.
Ljudi se menja, kot da bi izginili iz obličja Zemlje.
Dovolj je že razmišljati o tem, da filmi kot so "Terminator" ali "Matrica"
niso izmišljeni.
Obstaja zelo malo področij,
kjer lahko človeško telo in možgani tekmujejo pod enakimi pogoji
proti računalniku ali robotu.
Pravzaprav, želim si, da bi jih bilo več.
Namesto tega
je bil moj privilegij in moje prekletstvo,
da sem dejansko postal pregovorna oseba
v boju med človekom in strojem,
o katerem še danes vsi govorijo.
V najbolj slavnem tekmovanju med človekom in strojem od Johna Henryja dalje,
sem igral dva dvoboja
proti IBM-ovem super-računalniku, Deep Blue.
Nihče se ne spomni, da sem zmagal v prvem dvoboju -
(Smeh)
(Aplavz)
v Filadelfiji, preden sem naslednje leto izgubil revanšo v New Yorku.
Ampak verjetno je to pošteno.
Ne obstaja dan v zgodovini, poseben praznik na koledarju
za vse ljudi, ki niso priplezali na Mt. Everest,
preden Sir Edmund Hillary in Tenzing Norgay
nista osvojila vrha.
In leta 1997 sem bil še vedno svetovni prvak,
ko so šahovski računalniki končno odrasli.
Jaz sem bil Mt. Everest
in Deep Blue se je povzpel na vrh.
Moral bi seveda reči, da ni bil Deep Blue tisti,
ampak njegovi človeški stvaritelji -
Anantharaman, Campbell, Hoane, Hsu.
Kapo dol pred njimi.
Kot vedno, strojeva zmaga je bila človeška zmaga,
nekaj, kar radi pozabljamo, ko ljudi prehitijo njihove lastne kreacije.
Deep Blue je zmagal,
pa je bil inteligenten?
Ne, ni bil,
vsaj ne na način kot so upali Alan Turing in drugi ustanovitelji računalništva.
Izkazalo se je, da je mogoče šah obvladati s surovo močjo,
ko je enkrat strojna oprema postala dovolj hitra
in so algoritmi postali dovolj pametni.
Vendar po definiciji rezultata,
šahovski velemojster,
je bil Deep Blue inteligenten.
Ampak celo pri neverjetni hitrosti,
200 milijonov pozicij na sekundo,
je njegova metoda
zelo malo prispevala k vpogledu v skrivnosti človeške inteligence.
Kmalu
bodo stroji postali taksisti
in zdravniki in profesorji,
ampak ali bodo "inteligentni?"
Te definicije bi raje prepustil
filozofom in slovarju.
Kar je resnično pomembno, je, kako se mi ljudje
počutimo ob bivanju in delu skupaj s temi stroji.
Ko sem prvič spoznal Deep Blue, februarja leta 1996,
sem bil svetovni prvak že več kot 10 let,
odigral sem 182 iger za svetovno prvenstvo
in stotine iger proti drugim velemojstrom v drugih tekmovanjih.
Vedel sem, kaj pričakovati od svojih nasprotnikov
in kaj pričakovati od sebe.
Navajen sem bil vrednotiti njihove poteze
in ocenjevati njihovo čustveno stanje
z opazovanjem njihove telesne govorice in gledanjem v njihove oči.
In potem sem sedel za šahovnico nasproti Deep Blue.
Takoj sem zaznal nekaj novega,
nekaj vznemirjajočega.
Nekaj podobnega lahko doživite,
ko se prvič peljete v avtu brez voznika,
ali ko vaš računalniški delovodja prvič izda delovni nalog.
Ampak ko sem sedel k tej prvi igri,
nisem mogel biti prepričan,
česa je ta stvar zmožna.
Tehnologija se lahko razvija v skokih in IBM je veliko vložil.
Izgubil sem to igro.
In neizbežno sem se spraševal,
je možno, da je nepremagljiv?
Pomeni to konec za mojo ljubo igro šaha?
Porajala se mi je človeška negotovost, človeški strah,
in edina stvar, o kateri sem bil prepričan,
je bila, da moj nasprotnik Deep Blue nima takih skrbi.
(Smeh)
Boril sem se nazaj
po tem uničujočem udarcu,
da bi zmagal prvo igro,
ampak rezultat je bil že znan.
Na koncu sem izgubil proti stroju,
ampak ni me doletela usoda Johna Henryja,
ki je zmagal, a umrl s kladivom v roki.
Izkazalo se je, da je svet šaha
še vedno želel imeti človeškega prvaka.
In celo danes,
ko je brezplačna aplikacija na najnovejšem mobilniku
močnejša od Deep Blue,
ljudje še vedno igrajo šah,
in celo več kot kdajkoli prej.
Ciniki so napovedali, da se igre po tem ne bo nihče več dotaknil,
ko jo bo lahko osvojil stroj,
a motili so se, dokazano motili,
a napovedovanje konca je bilo vedno popularen hobi,
ko govorimo o tehnologiji.
Iz svoje izkušnje sem se naučil,
da se moramo soočiti s svojimi strahovi,
če želimo kar najbolje izkoristiti našo tehnologijo,
in te strahove moramo premagati,
če želimo kar najbolje izkoristiti našo humanost.
Med tem ko sem si lizal rane,
sem dobil veliko navdiha
iz mojih bojev proti Deep Blue.
Kot pravi stari ruski pregovor, če jih ne moreš premagati, se jim pridruži.
Potem sem pomislil,
kaj če bi lahko igral skupaj z računalnikom -
z njim ob mojem boku, z združenimi močmi,
človeška intuicija in strojna kalkulacija,
človeška strategija, strojna taktika,
človeške izkušnje, strojni spomin.
Bi lahko odigrala popolno igro?
Moja ideja se je uresničila
leta 1998 pod imenom Napredni šah,
ko sem igral kot človek-plus-stroj proti drugemu elitnemu igralcu.
Vendar v tem prvem eksperimentu,
je obema spodletelo učinkovito združiti človeške in strojne spretnosti.
Napredni šah je našel svoj dom na internetu
in leta 2005 je tako imenovani freestyle šahovski turnir
prinesel razodetje.
Ekipa velemojstrov in najboljših strojev je sodelovala na njem,
vendar zmagovalci niso bili velemojstri,
niti super-računalnik.
Zmagovalca sta bila dva Ameriška amaterska igralca šaha,
ki sta delala s tremi navadnimi osebnimi računalniki naenkrat.
Njuna spretnost, kako učiti njune stroje,
je dejansko prevladala nad superiornim znanjem šaha
njunih velemojstrskih nasprotnikov
in veliko večjo računsko močjo drugih.
In prišel sem do sledeče formulacije.
Šibak človeški igralec plus stroj
plus boljši proces je močnejši
od samostojnega zelo močnega stroja,
a še bolj neverjetno, je močnejši od močnega človeškega igralca
plus stroj
in slabšega procesa.
To me je prepričalo, da bomo potrebovali
boljše vmesnike, s katerimi bomo učili naše stroje
za dosego bolj uporabne inteligence.
Človek plus stroj ni prihodnost,
to je sedanjost.
Vsak, ki je uporabil spletni prevajalnik,
da bi izluščil, kaj piše v časopisnem članku iz tujega časopisa,
vedoč, da je daleč od popolnega.
Potem uporabimo človeške izkušnje,
da stvari povežemo v smisel
in potem se stroj uči iz naših popravkov.
Ta model se širi v medicinsko diagnostiko, varnostno analitiko.
Stroj melje podatke,
izračunava verjetnosti,
opravi delo do 80 %, 90 %,
olajša analizo
in odločanje človeškemu sodelavcu.
Ampak svojih otrok ne boste poslali v šolo
s samovozečim avtomobilom, ki je 90 odstotkov natančen,
ali celo 99 odstotkov.
Zato potrebujemo skok naprej,
da dodamo še nekaj ključnih decimalk.
Dvajset let po mojem obračunu z Deep Blue,
drugem obračunu,
je naslovnica "Zadnja utrdba možganov"
postala nekaj vsakdanjega,
ko inteligentni stroji vdirajo
v vse sektorje, praktično vsak dan.
Vendar v nasprotju z zgodovino,
ko so stroji zamenjali
domače živali, ročno delo,
se sedaj lotevajo ljudi z univerzitetno izobrazbo
in političnim vplivom.
In kot nekdo, ki se je boril proti strojem in izgubil,
sem tu, da vam povem, da je to odlična, odlična novica.
Sčasoma bo vsak poklic
občutil ta pritisk,
v nasprotnem primeru pomeni, da je človeštvo prenehalo napredovati.
Nimamo
vpliva na to,
kdaj in kje se tehnološki napredek ustavi.
Ne moremo
ga upočasniti.
Pravzaprav
ga moramo pospešiti.
Naša tehnologija blesti pri zmanjševanju
težavnosti in negotovosti v naših življenjih,
zato moramo poiskati
še bolj zahtevne,
še bolj tvegane izzive.
Stroji imajo
kalkulacije.
Mi imamo razumevanje.
Stroji imajo navodila.
Mi imamo namen.
Stroji imajo
objektivnost.
Mi imamo strast.
Ne sme nas skrbeti, kaj lahko naši stroji naredijo danes.
Namesto tega nas mora skrbeti, česa danes še ne zmorejo narediti,
ker bomo potrebovali pomoč novih, inteligentnih strojev,
da uresničimo naše največje sanje.
In če nam spodleti,
če nam spodleti, nam ne bo zato, ker so naši stroji preveč pametni,
ali ker niso dovolj pametni.
Če nam spodleti, bo to zato, ker smo postali samozadovoljni
in omejili naše ambicije.
Naša človeškost ni definirana s katerokoli veščino,
kot je vihtenje kladiva ali celo igranje šaha.
Le eno stvar lahko naredi le človek.
Da sanja.
Torej sanjajmo velike sanje.
Hvala.
(Aplavz)