Priča počinje 1985.,
kada sam sa 22 godine,
postao svjetski prvak u šahu
nakon što sam pobijedio Anatolya Karpova.
Ranije te godine,
igrao sam nešto što se zove simultanka
protiv 32 najbolja stroja na svijetu koji igraju šah
u Hamburgu, Njemačkoj.
Pobijedio sam,
i tada to nije bilo neko iznenađenje
da sam uspio pobijediti 32 računala u isto vrijeme.
Za mene, to je bilo zlatno doba.
(Smijeh)
Strojevi su bili slabi,
a moja kosa bila je jaka.
(Smijeh)
Samo 12 godina kasnije,
borio sam se za život protiv samo jednog računala
u partiji
koje prema naslovnici "Newsweeka"
bila "Posljednje uporište mozga."
Bez pritiska.
(Smijeh)
Od mitologije do znanstvene fantastike,
borba čovjeka protiv stroja
prikazivana je kao stvar života i smrti.
John Henry,
čovjek poznat kao tjerač čelika
u 19. stoljeću Afro Američka narodna legenda,
stavljen je u utrku
protiv čekića pogonjenog parnim strojem
probijajući tunel kroz planinsku stijenu.
Legenda Johna Henrya je dio dugog povijesnog narativa
koji stavlja čovječanstvo protiv strojeva.
I ta natjecateljska retorika je sada standardna.
U utrci smo protiv strojeva,
u borbi ili čak i ratu.
Poslovi nestaju.
Ljude zamjenjuju kao da su nestali s lica Zemlje.
Dovoljno je pomisliti na to da filmovi poput "Terminatora" ili "Matrixa"
nisu fikcija.
Postoji samo nekoliko područja u areni
gdje se ljudski tijelo i um mogu natjecati pod istim uvjetima
sa računalom ili robotom.
Zapravo, volio bih da ih ima više.
Umjesto toga,
moj blagoslov i prokletstvo
bilo je postati čovjekom
u natjecanju između čovjeka i stroja
o kojem svi još uvijek pričaju.
U najslavnijem srazu čovjeka i stroja od doba Johna Henrya,
odigrao sam dvije partije
protiv IBM superračunala, Deep Blue.
Ali ne sjećate se da sam prvi put pobijedio --
(Smijeh)
(Pljesak)
U Philadelphiji, prije nego sam izgubio revanš sljedeće godine u New Yorku.
Ali mislim da je to pošteno.
Ne postoji dan u povijesti, poseban unos na kalendaru
za sve ljude koji se nisu uspeli na Mt. Everest
prije nego su Sir Edmund Hillary i Tenzing Norgay
došli do vrha.
A 1997., ja sam i dalje bio svjetski prvak
kada su računala za šah sazrijela.
Bio sam Mt. Everest,
i Deep Blue je došao do vrha.
Trebao bih naravno reći, ne da je Deep Blue to postigao,
već njegovi ljudski tvorci --
Anantharaman, Campbell, Hoane, Hsu.
Skidam im kapu.
Kao i uvijek, uspjeh stroja bio je ljudski uspjeh,
nešto što često zaboravljamo kada ljude prestignu vlastite kreacije.
Deep Blue je pobijedio,
ali da li je bio inteligentan?
Ne, nije,
bar ne onako kako su Alan Turing i osnivači znanosti o računalima
se nadali.
Ispalo je da se šah može računati silom,
jednom kada je hardware postao dovoljno brz
i algoritmi dovoljno pametni.
Iako po definiciji rezultata,
velemajstorska razina šaha,
Deep Blue bio je inteligentan.
Ali čak i pri nevjerojatnoj brzini,
od 200 milijuna pozicija u sekundi,
metoda Deep Bluea
davala je malo željenog uvida u misterije ljudske inteligencije.
Uskoro,
strojevi će voziti taksije
i biti liječnici i profesori,
ali hoće li biti "inteligentni?"
Rađe bih ostavio ove definicije
filozofima i riječniku.
Ono što je zaista važno je kako se mi ljudi
osjećamo vezano uz rad i život s tim strojevima.
Kada sam upoznao Deep Blue 1996. u veljači,
bio sam svjetski prvak više od 10 godina,
i odigrao sam 182 partije za svjetsko prvenstvo
i stotine partija protiv vrhunskih igrača u drugim natjecanjima.
I znao sam što očekivati od protivnika
i od sebe.
Navikao sam mjeriti njihove poteze
i pratiti njihovo emocionalno stanje
gledajući govor tijela i gledajući ih u oči.
Tada sam sjeo za šahovsku ploču prekoputa Deep Bluea.
Odmah sam osjetio nešto novo,
nešto uznemirujuće.
Možda ste iskusili sličan osjećaj
prvi puta kada ste sjedili u autu bez vozača
ili prvi put kad vam vaš računalni nadzornik izda zadatke na poslu
Ali kada sam sjeo za tu prvu partiju,
nisam bio siguran
što je ta stvar sposobna učiniti.
Tehnologija može napredovati skokovito, i IBM je puno investirao.
Izgubio sam tu partiju.
I nisam se mogao ne zapitati
da li je možda nepobjediv?
Je li moja ljubljena igra šaha gotova?
Ovo su bile ljudske sumnje, ljudski strahovi,
i jedino što sam zasigurno znao
je da moj protivnik, Deep Blue nema takve brige.
(Smijeh)
Uzvratio sam mu
nakon ovog razarajućeg udarca
da pobijedim prvu partiju,
ali rezultat je bio zapisan.
Na kraju sam izgubio od stroja
ali nisam doživio istu sudbinu kao John Henry
koji je pobijedio ali umro s čekićem u rukama.
Ispalo je da svijet šaha
i dalje želi imati ljudskog prvaka.
I čak i danas,
kada je besplatna aplikacija za šah na najnovijem mobitelu
jača od Deep Bluea,
ljudi i dalje igraju šah,
čak i više nego ikad prije.
Proricatelji kraja predvidjeli su da nitko neće dirnuti igru
koju može svladati stroj,
i bili su u krivu, dokazano je da su u krivu,
ali proricanje kraja je uvijek bila popularna razbibriga
kada je riječ o tehnologiji.
Ono što sam naučio iz vlastita iskustva
je da se moramo suočiti sa strahovima
ako želimo izvući najviše iz naše tehnologije,
i moramo svladati te strahove
ako želimo izvući najbolje iz naše čovječnosti.
Dok sam si vidao rane,
dobio sam puno inspiracije
za svoje borbe protiv Deep Bluea.
Stara ruska izreka kaže ako ne možeš pobijediti, pridruži im se.
Onda sam pomislio,
što ako mogu igrati s računalom --
zajedno s računalom na mojoj strani, udružujući naše snage,
ljudsku intuiciju i računalne kalkulacije,
ljudsku strategiju, računalnu taktiku,
ljudsko iskustvo, pamćenje računala.
Bi li to bila savršeno odigrana igra?
Moja ideja je zaživjela
1988. pod imenom Napredni Šah
kad sam igrao čovjek-plus-stroj natjecanje protiv još jednog elitnog igrača.
Ali u prvom eksperimentu,
nismo uspjeli učinkovito spojiti ljudske i strojne vještine.
Napredni Šah našao je svoj dom na Internetu,
i 2005. šah turnir odigran slobodnim stilom
doveo je do otkrića.
Tim velemajstora i vrhunskih strojeva sudjelovao je
ali pobjednici nisu bili velemajstori,
niti superračunalo.
Pobjednik je bio par američkih amatera
sa tri obična računala koja su radila u isto vrijeme.
Njihove vještine u treniranju svojih strojeva
učinkovito je poništila napredno znanje šaha
velemajstorskih protivnika
i puno veću računalnu snagu drugih.
I došao sam do ovog zaključka.
Slab ljudski igrač i stroj
sa boljim procesom je superiorniji
od samostalnog moćnog stroja,
ali još upečatljivije, superiorniji je od jakog ljudskog igrača
i stroja
i lošijeg procesa.
Ovo me uvjerilo da trebamo
bolja sučelja kojima bismo trenirali naše strojeve
prema korisnijoj inteligenciji.
Čovjek i stroj nisu budućnost,
to je sadašnjost.
Svi koji koriste online prijevode
kako bi dobili srž članka iz stranih novina,
znaju da je daleko od savršenog.
Onda koristimo naše ljudsko iskustvo
da bismo to razumjeli,
i onda stroj uči iz naših ispravaka.
Ovaj model se širi i ulaže u medicinske dijagnoze, sigurnosne analie.
Stroj obrađuje podatke,
računa vjerojatnost,
dođe na 80 posto puta, 90 posto,
omogućujući lakšu analizu
i donošenje odluke od strane ljudi.
Ali nećete poslati djecu
u školu sa autom bez vozača sa 90 postotnom točnošću,
čak ni sa 99 postotnom.
Tako da moramo skočiti naprijed
da bismo dodali nekoliko ključnih decimalnih mjesta.
Dvadeset godina nakon moje partije s Deep Blueom,
druga partija,
senzacionalni naslov "Posljednje uporište mozga"
postao je uobičajen
dok inteligentni strojevi
napreduju
u svakom sektoru, čini se svakog dana.
Ali nasuprot prošlosti
kada su strojevi zamjenjivali
životinje, manualni rad,
sada dolaze po ljude s fakultetskim obrazovanjem
i političkim utjecajem.
Kao netko tko se borio protiv strojeva i izgubio,
tu sam da vam kažem kako su to izvrsne vijesti.
U jednom trenutku svaka profesija
će morati osjetiti ove pritiske
ili će to značiti da je čovječanstvo prestalo napredovati.
Mi ne možemo
birati
kada i kako staje tehnološki napredak.
Ne možemo ga
usporiti.
Zapravo,
moramo ubrzati.
Naša tehnologija izvrsna je u uklanjanju
poteškoća i nesigurnosti iz našeg života
tako da moramo tražiti
uvijek teže,
uvijek nesigurnije izazove.
Strojevi imaju
kalkulacije.
Mi imamo shvaćanje.
Strojevi imaju upute.
Mi imamo svrhu.
Strojevi imaju
objektivnost.
Mi imamo strast.
Ne bi se trebali brinuti o tome što strojevi mogu napraviti danas.
Trebali bismo se brinuti o onome što još ne mogu napraviti danas,
jer ćemo trebati pomoć novih, inteligentnihstrojeva
da naše najveće snove pretvorimo u stvarnost.
i ako ne uspijemo,
ako ne uspijemo, nije to zato što u naši strojevi previše
ili nedovoljno inteligentni.
Ako ne uspijemo, to je zato što smo postali nemarni
i ograničili naše ambicije.
Naša čovječnost nije definirana vještinom
kao što je zamah čekića ili čak igranje šaha.
Postoji samo jedna stvar koju samo ljudi mogu činiti.
A to je sanjati.
Zato sanjajmo velike snove.
Hvala vam.
(Pljesak)