Jelenleg sokunk élete csendesebb az átlagosnál.
És a csend nyugtalanító lehet.
Magányosnak érezhetjük magunkat tőle,
vagy tudatosítja mindazt, amiből kimaradunk.
Én mindig a hangokra gondolok.
Hangdizájner vagyok,
és a "Twenty Thousand Hertz" podcast házigazdája,
ami a világ legfelismerhetőbb és legérdekesebb hangjairól szól.
De úgy gondolom, most annak van itt az ideje, hogy a csendről beszéljünk,
mert rájöttem,
hogy csend nem létezik.
És az, aki felnyitotta a szemem erre a gondolatra,
a történelem egyik legmeghatározóbb zeneszerzője.
(Zongoraszó)
John Cage sok különféle műfajban alkotó zenészre volt hatással,
az avantgárdtól kezdve a kortárs táncon át a popzenéig.
Most egy 1948-ban írt darabját hallhatjuk,
melynek címe "In a Landscape".
Ezt a változatot 1994-ben Stephen Drury rögzítette.
(Zongoraszó)
Ez a mű tulajdonképpen nem jellemző John Cage stílusára.
Sokkal ismertebb újításairól és avantgárd technikájáról.
Hírhedtsége ellenére
senki nem volt felkészülve arra, amit 1952-ben tett,
amikor megalkotta karrierje legmerészebb művét
4 perc 33 másodperc címmel.
A darabot néhány kritikus nem is volt hajlandó zenének nevezni,
mert az egész produkció alatt
az előadó
semmit sem játszik.
Nos, hogy szakszerűek legyünk, az előadó szüneteket játszik.
De a hallgatóságnak úgy tűnik, mintha semmi sem történne.
John Cage 4'33" c. művét
először 1952 nyarán
az ismert zongorista, David Tudor mutatta be
New York államban a woodstocki Maverick zenecsarnokban,
ami egy lenyűgöző faépület hatalmas, nyitott erdei terekkel.
Tehát, David Tudor felsétált a színpadra,
leült a zongorához,
és lezárta a billentyűzetfedelet.
Csendben ült,
és csak akkor mozdult meg,
mikor a három tétel között
kinyitotta és becsukta a billentyűzet fedelét.
Amikor lejárt az idő,
felállt,
és lesétált a színpadról.
(Zongoraszó)
A közönség nem tudta, mit is jelentsen ez.
Az emberek elgondolkodtak azon, hogy Cage komolyan veszi-e a karrierjét.
Egy közeli barátja még írt is neki,
könyörgött, hogy ne tegye a művészetét nevetség tárgyává.
John Cage, ha nevezhetjük így,
egy olyan zeneművet alkotott,
ami kétségbe vonta
a zeneszerzés néhány alaptételét.
Zenei körökben ez még ma is vita tárgya.
Hogy megértsük, mit gondolt John Cage,
menjünk vissza az 1940-es évekbe.
Akkoriban
John Cage zongorára szerzett darabjaival alapozta meg hírnevét.
(Zongoraszó)
Hogy ilyen zenét alkothasson,
John Cage különböző tárgyakat tett a zongora belsejébe
a húrok közé.
Bármit, ami a kezünk ügyébe akadhat:
például csavart, ragasztószalagot és radírt.
Így alakította át a zongorát
magas és mély hangok kiadására képes hangszerből
egyedi hangzású hangszerré.
A zene, amit hallunk, Cage 5. szonátája
a Szonáták és interlúdiumok c. zongoraciklusból.
A 4'33" mellett valószínűleg ez a legismertebb munkája.
Ezt a változatot Boris Berman adja elő.
John Cage hihetetlenül részletes utasításokat adott arra vonatkozóan,
hogy hol helyezzük el a tárgyakat a zongorában.
De lehetetlen, hogy minden előadó pontosan ugyanolyan tárgyakat szerezzen be,
így a hangzás mindig más.
Alapvetően minden a véletlenen múlik.
Tiszta őrültség volt, ráadásul szokatlan,
ahhoz képest, amit a legtöbb zeneszerző és zenész tanult.
John Cage egyre érdekesebbnek találta
a sorsszerűséget és a véletlenszerűséget,
és hagyta, hogy az univerzum válaszolja meg a kérdést:
"Milyen hangot játsszak legközelebb?"
Hogy megtudhassuk a kérdésre a választ,
először figyelnünk kell.
Az 1940-es években
az univerzumra hallgatni egyre nehezebb volt.
(Háttérzene)
A Muzak cég a 30-as években jött létre.
Egyre népszerűbb lett,
és hamarosan mindenhol háttérzene szólt.
Szinte lehetetlen volt elkerülni.
John Cage rájött, hogy az emberek már nem dönthetnek úgy,
hogy kizárják a világ háttérzajait.
Aggódott, hogy a Muzak megakadályozza az embereket, hogy hallhassák a csendet.
1948-ban,
négy évvel azelőtt, hogy megírta a 4'33"-et,
John Cage megemlítette,
hogy egy 4 perc 33 másodperces művet akar írni a csendről,
hogy eladja a Muzaknak.
Az egész tehát úgy kezdődött, mint egy politikai állásfoglalás
vagy egy spontán megjegyzés,
de a gondolat figyelemfelkeltő volt, és hamarosan formát is öltött.
John Cage komolyan elgondolkodott a csenden.
És amikor elment egy igazán csendes helyre,
meglepő felfedezést tett.
Cage ellátogatott egy visszhangmentes kamrába a Harvardon.
A visszhangmentes kamra olyan terem,
mely akusztikailag közel nullára csökkenti a hangokat.
Az ilyen termekben nincsenek hangok,
így John Cage nem számított rá, hogy bármit is hallani fog.
De hallotta a vérkeringését.
(Szívverés hangja)
Személyesen is megtapasztaltam, milyen egy visszhangmentes kamra,
és igazán vad élmény volt,
ami teljesen megváltoztathatja az ember felfogását
a hangokkal és a csenddel kapcsolatban.
Olyan érzés volt, mintha az agyam feltekert volna egy erősítőt,
hogy befoghasson bármi hallhatót.
Csakúgy, mint John Cage,
nagyon tisztán hallottam, ahogy a vérem a testemben áramlik.
John Cage abban a pillanatban rájött,
hogy nem számít, hol vagyunk, még a testünk is hangokat generál.
Nincs teljes némaság.
Amíg élsz,
mindig hallasz valamit.
Ez volt az a pont, ahol John Cage érdeklődése a véletlenszerűség iránt
egybefonódott a csend iránti érdeklődésével.
Rájött, hogy egy zavaró hatásoktól mentes környezet megteremtése,
nem a csendről szól,
de még csak nem is a zaj tompításáról,
hanem azokról a hangokról, melyek addig is ott voltak,
de csak akkor halljuk meg őket,
ha tényleg figyelünk.
Ez az, ami miatt gyakran félreértik a 4'33"-et.
Az emberek, azt hiszik, ez valami vicc,
de ez nem is állhatna távolabb a valóságtól.
A darab mindenhol máshogyan szól.
Ez a lényege.
John Cage azt akarta,
hogy halljuk magunk körül a világ csodálatos hangjait.
(Madárcsicsergés)
(Vásárlás zajai)
(Harangszó)
(Tücsökciripelés és bagolyhuhogás)
A 4'33" tudatos élmény kell legyen,
amely segít abban, hogy elfogadóbbak legyünk.
Nem mondhatja meg más, hogy hogyan érezz.
Ez mélyen személyes.
Meghatározó kérdéseket tesz fel
környezetünk hangjaival kapcsolatban.
A 4'33" zene, vagy hang,
vagy hangokból álló zene?
Van egyáltalán különbség?
John Cage emlékeztet minket arra,
hogy a zene nem az egyetlen hang, amit érdemes hallanunk.
Minden hang érdemes arra, hogy elgondolkodjunk rajta.
Egyedülálló lehetőség ez arra,
hogy a fülünket újrahangoljuk.
Ha tudatosabban hallgatunk,
jobban halljuk a minket körülvevő világ hangjait is.
A csend nem akkor következik be, amikor nem akarjuk hallani a hangokat,
hanem amikor figyelünk,
és meghalljuk a világot és annak zenei szépségét.
Tehát ebben a szellemben
adjuk elő együtt a 4'33"-et,
mindannyian ott, ahol vagyunk.
Három tételből áll,
szólok, melyik mikor kezdődik.
Figyeljetek a benneteket körülölelő hangok milyenségére és ritmusára.
Halljátok meg a hangosat és lágyat,
a harmóniát és a diszharmóniát,
minden apró részletet, ami a hangokat egyedivé teszi.
Figyeljétek meg tudatosan az élet hangjait.
Élvezzétek a hallgatás és hallás nagyszerűségét.
Most következik az első tétel.
És...
most.
[I. szünet]
(Csend)
Következik a második tétel.
2 perc 23 másodpercig fog tartani.
[II. szünet]
(Csend)
Az utolsó tétel
1 perc 40 másodpercig fog tartani.
[III. szünet]
(Csend)
Ennyi volt.
Megcsináltuk.
Köszönöm, hogy itt voltatok.