משחר האנושות,
מוערך ש-100.8 מיליארד אנשים חיו ומתו,
מספר שגדל בבערך 0.8% מאוכלוסיית העולם כל שנה.
מה קורה לכל גופות האנשים האלה אחרי שהם מתים
והאם יגמר לבסוף מקום לקבורה בעולם?
כשלב האדם מפסיק לפעום,
הגוף עובר מספר שלבים לפני שהוא מתחיל להרקב.
תוך מספר דקות מהמוות,
הדם עובר למקומות הנמוכים בגוף.
בדרך כלל שמונה עד שתים עשרה שעות לאחר מכן,
העור באזורים האלה משנה את צבעו בשל כיחלון, או הכתמה לאחר המוות.
ובעוד שברגעי המוות השרירים נרפים לגמרי
במצב שנקרא רפיון ראשוני,
הם מתקשים לאחר שעתיים עד שש שעות במה שנקרא כהתקשות אחרי המוות.
ההתקשות הזו מתפשטת בשרירים,
ומהירותה מושפעת מהגיל, מהמין, והסביבה.
הגוף גם משנה את הטמפרטורה שלו,
בדרך כלל מתקרר ומתאים את עצמו לסביבה.
לאחר מכן מגיע הריקבון,
התהליך בו חיידקים וחרקים מפרקים את הגוף.
הרבה גורמים משפיעים על קצב הרקבון.
יש עם זאת, מדריך בסיסי להשפעה של הסביבה על הרקבון
שנקרא חוק קספר.
הוא אומר שאם כל הגורמים האחרים שווים,
גוף שחשוף לאוויר נרקב במהירות כפולה מגוף ששקוע במים
ופי שמונה מהר מגוף שקבור באדמה.
חומציות האדמה משפיעה מאוד גם על שימור העצמות.
אדמה עם חומציות גבוהה של פחות מ-pH 5.3
תפרק את העצמות במהירות,
בעוד שבאדמה ניטרלית או בסיסית עם pH של 7 או יותר,
שלד יכול להשאר במצב די טוב במשך מאות שנים.
תרבויות שונות במהלך ההסטוריה פיתחו גישות יחודיות לקבורה.
עד לקבורות נאנדרטלים,
מוות היה מלווה בטקסים,
כמו מיקום, צביעה, או קישוט הגופות.
קבורות נוצרים מסורתיות מקשטות את הגופה בתלבושות,
בעוד באיסלם המסורתי,
גופה נעטפת בפיסה של בד טקסי
כשהפנים מופנות לכיוון מכה.
הינדים מסורתיים שורפים בטקסיות את הגופה,
וזורואסטריאנים, המאמינים באחת הדתות המוֹנוֹתֵאִיסְטִיות המוקדמות ביותר,
נוהגים להניח את הגופות על מגדל כדי לחשוף אותן לשמש
ולציפורים אוכלות נבלות.
לפני המהפכה התעשייתית, קבורות היו פשוטות ונגישות.
היום, עם מחסור באדמות קבורה מתאימות באזורים בעלי אוכלוסיה רבה,
רכישת אזור קבורה פרטי יכול להיות מאוד יקר,
והרבה אנשים לא יכולים להרשות לעצמם קבורות פשוטות.
אפילו שריפה, צורה הקבורה השניה הכי נפוצה בעולם,
מגיעה במחיר גבוה.
ובנוגע לשאלה אם נגמר לנו המקום לקבורה,
הנושא לא נוגע כל כך לסך כל האדמה בעולם
כמו למצבורי אוכלוסיה גדולים בתוך ערים.
ברוב הערים הגדולות בעולם
מקום לקבורה מתאימה יכול להיגמר בתוך מאה.
עבור לונדון, זה אפילו מוקדם יותר.
זה אולי יקרה עד 2035.
אז האם יש חלופות לקבורה מסורתית
שאולי יעזרו לנו עם בעיית המקום?
בכמה מדינות, בתי קברות בגורדי שחקים מאפשרים קבורה אנכית.
כמה אפשרויות מתמקדות ביחס הגוף לסביבה.
בפרומסייה, לדוגמה, מקפיאים את הגוף וטוחנים אותו,
מה שיוצר אבקה שיכולה להפוך לקומפוסט
כשהיא מעורבבת עם חמצן ומים.
יש גם קבורות ירוקות שמשתמשות בחומרים מיוחדים,
כמו ארונות שמתפרקים ביולוגית,
כדים שמצמיחים עצים,
וחליפות קבורה שמגדלות פטריות.
שוניות-עד מיישמות את הרעיון הזה בעומק האוקיינוס
בעזרת תערובות של אפר ומלט היוצרות סביבות מחיה ימיות לחיים בים.
מוות הוא חלק בלתי נמנע מהמצב האנושי,
אבל הדרך בה מטפלים בגופות וקבורה ממשיכה להתפתח.
יש ביננו אולי הבדלים בגישה הרוחנית,
הדתית,
או הפרקטית כלפי המוות,
אבל הצורך הגובר במקום קבורה
אולי ידחוף אותנו להיות יצירתיים
בנוגע למיקום הגופות שלנו בתום החיים.