Šta ako bi postojao veoma očigledan problem
tik ispred vas?
Problem o kome svi govore,
problem koji direktno utiče na vas.
Da li biste učinili sve što je u vašoj moći da popravite stvari
pre nego što se pogoršaju?
Ne budite tako sigurni.
Svi smo mi mnogo više skloni nego što bismo hteli da priznamo
da propustimo ono što nam je pred nosem.
U stvari,
ponekad je najveća verovatnoća da ćemo okrenuti leđa nečemu
baš zbog toga što predstavlja pretnju za nas,
u poslu, životu i u svetu.
Htela bih da vam dam jedan primer iz mog sveta, ekonomske politike.
Kad je Alan Grinspen bio na čelu Federalnih rezervi,
čitav njegov posao je bio da pazi na probleme u američkoj ekonomiji
i da se pobrine da ne izmaknu kontroli.
Nakon 2006. godine,
kada su cene nekretnina dostigle vrhunac,
sve više uglednih lidera i institucija
počelo je da pokreće uzbunu
zbog rizičnih pozajmica i opasno naduvanog tržišta.
Kao što znate, 2008. godine se sve srušilo.
Banke su propale,
svetske berze su izgubile skoro polovinu svoje vrednosti,
milioni ljudi su izgubili domove zbog neisplaćenih hipoteka.
I na samom dnu,
gotovo jedan od 10 Amerikanaca ostao je bez posla.
Nakon što su se stvari malo stišale,
Grinspen i mnogi drugi su se pojavili sa naknadnom analizom i rekli:
„Niko nije mogao da predvidi tu krizu.“
Nazivali su je „crnim labudom“.
Nečim što je bilo nezamislivo,
nepredvidivo i potpuno neverovatno.
Potpuno iznenađenje.
Osim što nije bilo toliko iznenađenje.
Na primer, vrednost mog stana na Menhetnu se skoro dvostruko povećala
za manje od četiri godine.
Uočila sam priliku i prodala ga.
(Smeh)
(Aplauz)
Mnogo drugih ljudi je takođe videlo upozorenje,
javno su govorili
i ljudi su ih ignorisali.
Nismo znali tačno kako će kriza izgledati,
nismo znali tačne parametre,
ali svi smo mogli da primetimo
da je ono što nam se približava opasno, vidljivo i predvidljivo
kao džinovski sivi nosorog koji juri pravo na nas.
Crni labud se priklanja
ideji da nemamo moć nad svojom budućnošću.
I nažalost, što manje kontrole mislimo da imamo,
veća je verovatnoća da ćemo umanjiti značaj nečega
ili da ćemo ga skroz ignorisati.
Ova opasna dinamika prikriva drugi problem,
da je većina problema sa kojima se suočavamo
tako verovatna i očigledna,
da su to stvari koje možemo videti, ali i dalje ništa ne preduzimamo.
Smislila sam metaforu sivog nosoroga
radi nečega što sam smatrala hitnom potrebom.
Da nam pomogne da zauzmemo novu perspektivu,
sa istom strašću koju su ljudi imali prema crnom labudu,
ali ovoga puta prema stvarima koje su vrlo očigledne,
vrlo verovatne, a ipak zanemarene.
To su sivi nosorozi.
Kada počnete da tražite sive nosoroge,
svakodnevno ih vidite u naslovima.
Ja u naslovima vidim još jednog velikog sivog nosoroga,
novu vrlo verovatnu finansijsku krizu.
I pitam se jesmo li išta naučili tokom poslednjih 10 godina.
Ako slušate Vašington ili Vol strit,
skoro da vam se može oprostiti ako mislite da je pred nama mirno more.
Ali u Kini, gde provodim dosta vremena,
vodi se vrlo drugačiji razgovor.
Čitav ekonomski tim,
sve do samog predsednika Si Đinpinga,
vrlo konkretno i jasno govori
o finansijskim rizicima kao o sivim nosorozima
i o tome kako da ih ukrote.
Nema sumnje, Kina i SAD
imaju vrlo različite sisteme vlasti,
što utiče na to šta mogu ili ne mogu da urade.
Mnogi suštinski uzroci njihovih ekonomskih problema
su sasvim različiti.
Ali nije tajna da obe zemlje imaju probleme
sa dugovima, nejednakošću i ekonomskom produktivnošću.
Pa, kako to da se vode toliko različiti razgovori?
Ovo pitanje možete zapravo postaviti
ne samo vezano za zemlje,
već kada se radi o bilo kome.
O auto-kompanijama kojima je bezbednost na prvom mestu
i onima koje se ne trude da povuku svoje falične automobile
sve dok ljudi ne umru.
O bakama i dekama koji, se spremaju za neizbežno -
onima koji imaju napisan govor o sebi
i meni za ručak na sahrani.
(Smeh)
Moji baka i deka su to imali.
(Smeh)
I sve osim datuma smrti ugravirano na spomeniku.
Ali imate i bake i deke koji, sa druge strane,
ne srede stvari na vreme,
ne oslobode se beskorisnih stvari
koje su sakupljali decenijama
i ostave ih deci da se snalaze sa njima.
Pa, u čemu je razlika između jedne i druge strane?
Zašto neki ljudi vide stvari i pozabave se njima,
a drugi samo okrenu glavu?
To najpre ima veze sa kulturom, društvom
i ljudima oko vas.
Ako mislite da će vam neko u vašoj blizini
pomoći da ustanete kada padnete,
veća je verovatnoća da ćete umanjivati opasnost.
To nam omogućava i da pametno rizikujemo, ne samo sa lošim izgledima.
Na primer, kada rizikujete da vas kritikuju
kada govorite o opasnosti o kojoj niko ne želi da sluša.
Ili kada prihvatite prilike koje su pomalo strašne,
tako da su na neki način sivi nosorozi.
Dakle, SAD ima individualističku kulturu - svako je za sebe.
Paradoksalno,
zbog toga su mnogi Amerikanci mnogo manje spremni na promenu
i pametno rizikovanje.
U Kini, nasuprot tome,
ljudi veruju da će vlada sprečiti probleme,
što možda nije uvek slučaj, ali ljudi u to veruju.
Veruju da se mogu osloniti na svoju porodicu,
pa su zbog toga više skloni da prihvate određeni rizik.
Kao što je kupovina nekretnina u Pekingu,
ili otvorenost prema činjenici da treba da promene pravac,
i zapravo, tempo promena u Kini je apsolutno neverovatan.
Kao drugo,
koliko toga znate o situaciji,
koliko ste spremni da učite?
Jeste li spremni da vidite stvari čak i kada nisu ono što želite?
Mnogi među nama će teže
obratiti pažnju na stvari koje prosto želimo da potisnemo,
ne dopadaju nam se.
Obraćamo pažnju na ono što želimo da vidimo, što volimo, sa čime se slažemo.
Ali imamo mogućnost i sposobnost
da ispravimo te slepe mrlje.
Provodim mnogo vremena u razgovoru sa najrazličitijim ljudima
o sivim nosorozima u njihovom životu i o njihovim stavovima.
Možda biste pomislili
da su ljudi koji se više boje rizika,
koji su osetljiviji na njih,
oni koji su manje otvoreni za promenu.
Ali u stvari je suprotno.
Otkrila sam da su ljudi
koji su spremni da prepoznaju probleme koji ih okružuju i koji planiraju
ti koji su u stanju da tolerišu više rizikovanja, pametnog rizikovanja,
i da se izbore sa lošim rizicima.
To je zato što, kada tražimo informacije,
povećavamo svoju moć da nešto uradimo u vezi sa stvarima kojih se bojimo.
To me navodi na treću stavku.
Koliko kontrole mislite da imate
nad sivim nosorozima u svom životu?
Jedan od razloga zbog kojih ne delamo
je taj da se često osećamo previše bespomoćno.
Pomislite na klimatske promene koje se čine toliko velikim
da niko od nas ne može da značajno utiče.
Zato neki ljudi idu kroz život poričući ih.
Drugi ljudi krive svakog osim sebe.
Kao moj prijatelj koji kaže da se neće odreći svog auta
dok u Kini ne prestanu da prave termoelektrane na ugalj.
Ali imamo priliku za promenu.
Ne postoje dve osobe među nama koje su iste.
Svako od nas ima mogućnost da promeni svoje stavove,
svoje i stavove ljudi oko sebe.
Zato danas želim da vas sve pozovem
da mi se pridružite u podsticanju otvorenog i iskrenog razgovora
sa ljudima oko sebe
o sivim nosorozima našeg sveta,
i da budemo brutalno iskreni vezano za to koliko se dobro bavimo njima.
Toliko puta čujem u SAD-u:
„Pa, naravno da treba da se bavimo očiglednim problemima,
ali ako ne vidite šta vam je pred nosem,
ili ste budala ili neznalica.“
Tako kažu, i uopšte se ne bih složila.
Ako ne vidite šta vam je pred nosem,
niste budala, niste neznalica,
čovek ste.
Kada svi prepoznamo tu ranjivost koja nam je zajednička,
to nam daje snagu da otvorimo oči,
da vidimo šta je pred nama
i da delamo pre nego što nas pregazi.
(Aplauz)