Dacă ar fi o problemă foarte evidentă
chiar în fața ta?
Una despre care vorbește toată lumea,
care te-a afectat direct.
Ai face tot ce ți-ar sta în puteri ca să îndrepți lucrurile
înainte să se înrăutățească?
Nu fi așa de sigur.
Suntem cu toții mult mai predispuși decât ne-ar plăcea să recunoaștem
să ratăm ce se întâmplă chiar în fața noastră.
Și de fapt,
suntem câteodată predispuși să evităm lucrurile
fix din cauză că reprezintă o amenințare pentru noi
în afaceri, viață și lume.
Vreau să vă dau un exemplu din lumea mea, cea a politicilor economice.
Când Alan Greenspan era șeful Sistemului Federal de Rezerve,
munca lui consta în supravegherea problemelor din economia SUA
și controlarea acestora ca să nu scape de sub control.
Deci, după anul 2006,
când prețurile proprietăților imobiliare au crescut,
din ce în ce mai mulți lideri respectați și instituții
au început să tragă semnale de alarmă
despre împrumuturi riscante și bule speculative periculoase.
Așa cum știți, totul s-a prăbușit în 2008.
Băncile au intrat în colaps,
piețele bursiere globale și-au pierdut aproape jumătate din valoare,
milioane de oameni și-au pierdut casele din cauza ipotecilor.
Și, cea mai rea parte,
unul din zece americani era șomer.
Așa că după ce lucrurile s-au mai liniștit puțin,
Greenspan și mulți alții au ieșit în față cu un anunț:
„Nimeni n-ar fi putut prezice acea criză".
Au numit-o „o lebădă neagră".
Ceva ce era de neînchiput,
neprevăzut și neverosimil.
O surpriză completă.
Doar că n-a fost mereu așa o surpriză.
De exemplu, apartamentul meu din Manhattan aproape și-a dublat valoarea
în mai puțin de patru ani.
Am văzut indiciul și l-am vândut.
(Râsete)
(Aplauze)
Mulți alții au văzut și ei avertismentul,
au vorbit
și au fost ignorați.
Nu știam exact cum avea să arate criza,
nu știam cu exactitate amploarea,
dar ne puteam da cu toții seama
că ceea ce se îndrepta spre noi era la fel de periculos, vizibil și previzibil
ca un rinocer gri uriaș.
Lebăda neagră se pretează
ideii că nu avem putere asupra viitorului nostru.
Și din păcate, cu cât credem că avem mai puțin control,
cu atât mai mult suntem predispuși s-o minimalizăm
sau s-o ignorăm complet.
Și această dinamică periculoasă maschează o altă problemă:
cele mai multe dintre problemele cu care ne confruntăm
sunt atât de posibile și evidente,
sunt lucruri pe care le putem vedea, dar tot nu facem nimic în privința lor.
Așadar, am inventat metafora cu rinocerul gri
ca să exprim ce simțeam eu că era o nevoie urgentă.
Să ne ajute să privim cu alți ochi,
cu aceeași pasiune pe care oamenii au avut-o pentru lebăda neagră,
dar de data asta, pentru lucrurile care erau foarte evidente,
foarte probabile, dar încă neglijate.
Aceia sunt rinocerii gri.
De îndată ce începi să te uiți după rinocerii gri,
începi să-i vezi în fiecare zi în ziare.
Deci ce văd eu în ziare este un alt rinocer gri uriaș,
o nouă posibilitate pentru o criză financiară.
Și mă întreb dacă am învățat ceva în ultimii zece ani.
Dacă asculți Washington sau Wall Street,
aproape că ai putea fi iertat pentru impresia că n-o să se întâmple nimic rău.
Dar în China, unde îmi petrec mult timp,
discuțiile sunt complet diferite.
Întreagă echipă de economiști,
până la însuși Președintele Xi Jinping,
vorbește răspicat și îndeosebi
despre riscurile financiare precum rinocerii gri
și cum putem să-i îmblânzim.
Acum, ca să fiu sinceră, China și SUA
au sisteme de guvernare foarte, foarte diferite
care afectează ce pot sau nu pot face.
Și multe dintre cauzele pentru problemele lor economice
sunt complet diferite.
Dar nu e niciun secret că ambele țări au probleme
cu datoriile, inegalitatea și cu productivitatea economică.
Deci cum de sunt conversațiile astea așa de diferite?
Ai putea să pui întrebarea asta
nu doar despre țări,
ci despre toată lumea.
Companiile din industria auto care pun singuranța pe primul loc
și cele care nu se obosesc să-și cheme în service mașinile defecte
până nu mor oameni.
Bunicii care, în așteptarea inevitabilului,
cei care au necrologul deja scris,
meniul pentru prânzul de după înmormântare.
(Râsete)
Buncii mei îl aveau.
(Râsete)
Și restul, în afară de data morții pe piatra funerară.
Dar apoi mai sunt și bunicii ăia
care nu-și pun lucrurile în ordine,
care nu aruncă toate vechiturile,
care strâng lucruri timp de zeci de ani
și-i lasă pe copii să se descurce cu ele.
Deci care este diferența între cele două grupuri?
De ce unii văd lucrurile și se ocupă de ele
și alții își întorc privirea?
În primul rând, are de-a face cu societatea, cultura,
oamenii din jurul tău.
Dacă crezi că cineva din jurul tău
o să te ajute la greu,
ești mai predispus să minimalizezi un pericol.
Și asta ne permite să luăm alegeri bune, nu doar rele.
De exemplu, să riști să fii criticat
atunci când vorbești depre pericol, chiar dacă nimeni nu vrea s-o faci.
Sau să profiți de oportunități care sunt cam înfricoșătoare,
deci sunt niște rinoceri gri.
SUA are o cultură foarte individualistă — să acționezi de unul singur.
Și paradoxal,
asta îi face pe mulți americani să fie mai puțin receptivi la schimbare
și să-și asume riscuri.
În China e altfel.
Oamenii cred că Guvernul o să țină problemele la distanță,
ceea ce nu se întâmplă întotdeauna, dar ei asta cred.
Ei cred că se pot baza pe familiile lor,
și asta îi face mai predispuși să-și asume anumite riscuri:
să achiziționeze bunuri imobiliare în Beijing
sau să fie mai receptivi că trebuie să schimbe direcția,
și, de fapt, ritmul în care se schimbă China este absolut uimitor.
În al doilea rând,
cât de multe știi despre o situație,
cât de mult ești dispus să înveți?
Și ești dispus să privești lucrurile, chiar și atunci când nu sunt așa cum vrei?
Mulți suntem atât de puțin predispuși
să fim atenți, încât vrem să ne acoperim ochii cu mâna,
să nu ne placă.
Suntem atenți la ce vrem să vedem, ce ne place și cu ce suntem de acord.
Dar avem oportunitatea și abilitatea
de a corecta lucrurile astea.
Îmi petrecut mult timp vorbind cu oameni de toate felurile
despre rinocerii gri din viețile lor și atitudinea lor.
Și s-ar putea să crezi
că oamenii cărora le este mai frică de risc,
care sunt mai sensibili la asta,
sunt cei mai puțin deschiși la schimbare.
Dar e fix opusul.
Am descoperit că oamenii
care sunt dispuși să recunoască problemele din jurul lor
și să facă planuri
sunt cei care pot să tolereze mai multe riscuri, riscuri benefice,
și să abordeze riscurile majore.
Datorită faptului că în timp ce căutăm informații,
prindem mai mult curaj să facem lucrurile de care ne e frică.
Și așa ajung la al treilea punct.
Cât de mult te simți în control
asupra rinocerilor gri din viața ta?
Unul dintre motivele pentru care nu acționăm
este pentru că ne simțim deseori prea neajutorați.
Gândiți-vă la încălzirea globală. Poate părea un subiect atât de vast,
încât nici măcar o singură persoană nu poate face ceva în privința asta.
Așa că unii oameni refuză să creadă.
Alții dau vina pe toată lumea, mai puțin pe ei înșiși.
Ca prietenul meu care spune că n-o să renunțe nicicând la SUV-ul său
până nu se opresc din construit uzinele de cărbuni în China.
Dar avem oportunitatea să ne schimbăm.
Nu există două persoane la fel.
Avem cu toții oportunitatea să ne schimbăm atitudinea,
a noastră și a celor din jurul nostru.
Așa că astăzi vă invit pe toți
să vă alăturați, să mă ajutați să inițiez o conversație deschisă și sinceră
cu oamenii din jurul vostru,
despre rinocerii gri din lumea noastră,
și să fiu foarte sinceră despre cât de bine ne descurcăm cu ei.
Aud de atât de multe ori în SUA:
„Sigur că ar trebui să ne confruntăm cu problemele evidente,
dar dacă nu vezi ce e fix în fața ta
ești fie prost, fie ignorant".
Asta spun, și eu nu sunt deloc de acord.
Dacă nu vezi ce e fix în fața ta,
nu ești prost, nu ești ignorant,
ești om.
Și de îndată ce-o să recunoaștem că suntem cu toții vulnerabili,
asta ne va da puterea să deschidem ochii,
să vedem ce e în fața noastră
și să acționăm înainte să fim călcați în picioare.
(Aplauze)