Кан Академията днес
е основно - инструмент, или ресурс.
В момента, ако се разходите в сайта,
имаме видеота, имаме интерактивни упражнения,
имаме и табло за учители.
Та, в различните случаи, може да се използва от учители, за да помогнат на учениците им,
или да се използва от дете, което се учи самичко вкъщи, и иска независимо да научи нещо,
или може да се ползва от възрастен, който иска да преговори неща, които биха били свързани
с това, с което се занимават в момента.
Но това, което е ясно, е, че ние не желаем да мислим за Кан
като за всьо и вся, дори
не мислим, че това е начинът, по който учениците трябва да учат.
Вярваме, че Кан Академията е просто част първа
(и то доста примитивна версия в момента...)
на един инструмент, който в крайна сметка ще дава сили на един истински, интерактивен начин на образование.
Другото нещо, което трябва да изясним, е, че
не гледаме на това като на "или-или" случай.
Не мислим, че има противопоставяне на виртуалното с класната стая.
Както примерно беше Гугъл пощата срещу Yahoo имейл.
Мислим, че може да има ВИРТУАЛНО и КЛАСНА СТАЯ.
И дори: "Как да използваме инструментите и ресурсите на виртуалното обучение,"
"Как да ги използваме, за да помогнем истински на класната стая"
"Да направим времето, прекарано в класната стая най-полезно"
И в тази наша визия за това как един цялостен образователен "опит" може да бъде,
ние имаме няколко основни постулата.
Първа е идеята за "учене до съвършено владеене"
(И аз го слагам в кавички, защото съвършено може да значи различни неща за различни хора)
За нас, това е общата идея, че учениците трябва да имат дълбоко концептуално разбиране на основните идеи -
на по-основните неща - преди учениците да се карат да пристъпят към по-второстепенните и задълбочени,
или по-напреднали задачи и знание.
И така, ако гледаме на това как обикновено се напредва в математиката,
и математиката е само пример, смятаме, че това важи и извън нея -
при математиката се започва с аритметиката, като се напредва към алгебрата
и след това напред към тригонометрия, геометрия и другите -
но в края на краищата се стига до висшата математика (производни и др.)
Тъй, смятам,е, че много ученици
(и това е причината много ученици да имат проблеми с алгебрата -
и със сигурност производните и висшата математика.)
че много ученици просто не постигат съвършено познание на по-основните понятия и операции.
Вярваме, че ако учениците имат времето наистина да построят добри основи в аритметиката -
без експоненти и други -
то докато стигнем до алгебрата, те ще имат добра интуиция -
те ще имат по-добър шанс да я разберат.
Ако учениците имат концептуално, дълбоко, разбиране на алгебрата, тогава
висшата математика ще е много по-смислена за тях.
Ако работите по другия начин, ако просто оставяте учениците да преминат напред,
така че те разбират само 80, 90 процента , образно казано,
те ще просто ще продължават напред, колкото да оцелеят,
и в тях ще има само повърхностно владеене на материята.
Те ще започнат някак да се справят напред през алгебрата и висшата математика.
Но това не само, че ти пречи в по-напредналата материя, като градиш върху него,
но ще ти е почти невъзможно да използваш тези неща във всекидневния живот.
В нашите мисли, много по-ценно е да имаш дълбоко познание на алгебрата,
и да виждаш света през призмата на алгебрата,
отколкото просто да я "минеш", и някак да разбираш и малко висша математика,
но да не можеш да приложиш или наистина да разбереш основно което и да е от двете.
Другата идея (и тя също е свързана с ученето до съвършенство)
Ти не можеш просто да имаш съвършено познание - или поне в нашите мисли -
без да имаш свобода върху скоростта на учене.
Защото ако наистина искаме учениците да владеят познание,
то трябва да им дадем времето и свободата да научат това знание.
Ако всички други са научили нещо, и са готови да продължат,
то няма причина за тези, които не са го научили, да продължат също.
Трябва да ги оставим да работят и учат с техния си темп.
Другото голямо нещо за свободата върху скоростта на учене
е че тя създава чувство за собствена принадлежност (ownership).
И това е много, много важно.
ГОЛЯМО.
Може би най-важното нещо, което можеш да научиш,
докато си в училище,
не е задължително някой предмет -
да знаеш как да решиш система от уравнения или да решиш интеграл.
Най-важното нещо е да се научиш как да учиш.
"Как придобиваш чувство за принадлежност спрямо нещо?"
Как, в някаква степен, ставаш своя собствен гид?
Как определяш целите си?
И това може да стане само в една среда, в която всеки сам определя темповете, с които напредва в ученето.
където, заедно с помощта на ментора, с хора, които да те напътстват,
може да кажеш, "Ето, това е което искам да уча."
Това е, така казано, това, което аз искам да продължа да уча.
Ще направя това и това, за да го постигна.
И моята цел е наистина доброто научаване. Моята цел не е просто да стигна до някъде, иди ми дойди.
Другото нещо, в което вярваме,
и сме започнали -
работиме в много училища -
Работиме в училища по всичко това -
е относно как дефинираме инструментите си и ресурсите си -
Това е идеята как ученици помагат на ученици в ученето -
Или да го наречем "взаимоучителна метода", на запад казват "peer-to-peer".
Има овечидна полза от това.
Ако имаш други ученици,
които може би са напреднали по-бързо,
те могат да ти обяснят нещо,
ако имаш достъп до хора, които биха могли да ти помогнат.
Но ние смятаме, че това е също толкова важно и за ученика, който преподава,
тъй както е и за ученика, който се учи.
Защото едно е да гледаш на дадена задача
и да преминаваш през предметите по традиционния начин,
но за да разбереш НАИСТИНА нещо -
и аз мисля, че повечето учители ще се съгласят с това -
Ти трябва да го преподаваш.
Ти трябва да го анализираш и да го обясниш.
И да помогнеш на други хора да го научат.
И отгоре на това, ти надграждаш върху онези комуникативни умения,
които са не по малко важни,
като примерно чувството за принадлежност -
както и другите по-осезаеми знания:
емпатията,
умението да можеш да изслушваш някого,
умението да можеш да напътстваш някого,
без да ги караш да се чувстват несигурни или сплашени, или неудобно.
И накрая, четвъртият водещ принцип за нас
е идеята, че учениците
- и това е много основно за класната стая -
че когато те са заедно, те трябва да комуникират помежду си -
така че всичко трябва да е интерактивно -
(И когато говорим за интерактивно,
ние нямаме предвид интерактивно с "компютър").
Говорим за взаимодействие в класната стая.
Трябва да се общува с другите човешки същества.
Трябва да говорят един с друг.
Да се усмихват.
Да ги виждат.
И това е основано на запитване или изследване.
(Пише: Запитване. Изследване.)
И това е мноого важно за всичко, в което вярваме.
(затова правим проучвания в летни лагери,
които се водят изцяло от този тип опит.)
Защото вярваме, че за да може ученикът
наистина да придобие вътрешно усещане за знание и знание, удобство, за всички тези неща -
(и това важи заедно с - особено - идеята за учене до съвършенство.)
- те трябва да се борят с идеите, да изпитват труднот.
Трябва да ги изпитват осезаемо.
Примерно, имаме ученици -
които правят неща, които са косвено свързани с преподаване на вероятности,
но те не знаят това.
Те си мислят, че правят симулация.
Те си мислят, че играят някакъв вид игра.
Но правейки тези симулации в игрите,
по-късно, когато се сблъскат
по-формални академични идеи за вероятностите или очаквана стойност,
те имат осезаемо знание и спомен за тях -
те имат интуитивно разбиране за тях.
И те също тогава разбират и ценността на формалното представяне на тези неща.
Така че, надявам се, дадохме добра представа за това какво представляваме.
Ние сме инструмент и ресурс днес,
но пълната цел е
И ние искаме хората да го използват по всякакъв начин, какъвто намерят за добре.
Може да е част от програма в училище.
Може да е само притурка.
Може да се използва за преговор, някак си.
Но истинската цел е "Как да оптимизираме този инструмент"
Как да подобрим инструмента, за да можем наистина
да работим по тези ценности, за да постигнем истински цялостно образование в рамките на нашия опит.