Mulțumesc! Da, de ce suntem mai buni decât credem.
Voi începe prin a vă lua cu mine într-o călătorie.
Când priviți înapoi la timpul petrecut în școală, la studiu sau la serviciu
vă gândiți că ați fi putut fi mai buni?
Sau că ați fi putut să faceți mai bine?
Probabil că la asta se așteptau colegii sau chiar și părinții.
Sau tu însuți -- cerințele pe care ți le-ai impus, să fii mai bun.
Astăzi aș vrea să vă arăt cum a început călătoria mea.
Totul a început în zona mea de confort, pe care probabil o cunoaște fiecare,
în copilărie, când te joci și ești afară.
Ca și copil ai o scânteie interioară și te gândești că poți face orice:
poți zbura, poți deveni invizibil,
te poți târî undeva, poți explora și descoperi lucruri.
Așa îmi mergea mie tot timpul. Într-o zi am găsit o piatră
pe care am adus-o aici cu mine, piatra aceasta.
Ca și copil m-am gândit: „Sunt bogat, am găsit o pepită de aur!
O pepită adevărată de aur!”
Acasă am pus-o sub pernă și am fost extrem de mândru.
La un moment dat, când devii puțin mai isteț
și când ți se mai spune una, alta, te gândești:
„De fapt nu este aurie, poate este puțin argintie.”
Ca și copil eram încă foarte mândru și m-am gândit:
„Bine, am găsit argint.” și am pus-o înapoi sub pernă.
Apo devii și mai deștept și mai trece puțin timp
și brusc m-am gândit:
„Dar poate este uraniu radioactiv și mă poate radia"
așa că am aruncat-o repede.
Așa am învățat puțin câte puțin
cum decurge viața în cele din urmă.
Ce vreau să arăt cu asta: aceasta este prima mea fotografie la școală.
Acolo am început școala. Și aici sunt eu atunci
pe când aveam șase ani.
Și atunci te gândești,
ca și copil ieși puțin din zona ta de confort
și înveți ceva nou pe deasupra, ca și mine cu piatra mea.
Dar pentru mine atunci a început drama și dezastrul
pentru că nu eram deloc bun la școală.
Să vă arăt și din asta puțin:
de exemplu, astea erau notele mele. Eram mereu foarte timid,
trebuia să ridic mâna mai mult, să particip.
Toate aceste cerințe, trebuia să îți faci temele,
să exersezi cititul, asta voiau profesorii mereu de la mine.
Notele mele au fost mereu satisfăcătoare, suficiente, la limită.
Astfel, profesorii nu erau niciodată cu adevărat mulțumiți, eu nu eram mulțumit
părinții mei nu erau mulțumiți
și de la colegii de clasă auzeam, normal, tot timpul:
„El nu e bun chiar deloc, el nu știe matematică
și nu prea știe limba germană, deci nu e bun nici la restul."
Așa mi-a mers pe tot parcursul școlii.
După școala primară am intrat la școala generală,
dar nici acolo nu a fost cu mult mai bine.
Apoi m-am gândit să trec în următorul nivel de școală
și după cum puteți vedea mai sus,
desigur, am picat la lecția de probă, așadar nu am putut merge
la o școală mai avansată.
Deci am avut mereu obstacole
și asta m-a demotivat mereu. Chiar am învățat mult
și am simțit că am învățat de patru ori mai mult decât cei din clasa mea
pentru fiecare examen, fiecare temă, toate de patru ori mai mult
și totuși, am obținut doar un „suficient” sau „insuficient”.
Așa mi-a mers tot timpul.
M-am luptat mereu să ajung mai departe în sistemul școlar,
în cele din urmă am reușit să intru în următorul nivel școlar.
Dar în liceu nu a mers mai bine ca înainte.
Și acolo eram la limită.
Apoi am rămas pe loc
și a trebuit să repet clasa deoarece tot mergea foarte rău.
Dar tot am rămas acolo și am încercat să merg mai departe.
Dar profesorii mi-au spus mereu, indiferent în ce clasă eram:
„Ralph, nu face nimic cu matematică sau fizică
sau ceva cu logică, fă o ucenicie sau lucrează într-o brutărie
sau ceva de genul ăsta, ți se potrivește mai bine.
Tot ce ține de studiat sau memorat, ar trebui să uiți de ele.
Asta m-a împovărat.
Părinții mei se așteptau la asta, profesorii mei se așteptau la asta
iar eu eram complet demotivat. Și acesta sunt eu astăzi.
Aveau dreptate profesorii mei atunci, asta trebuia să fac?
Așa că vine întrebarea: „Ce s-a schimbat?”
De ce m-am schimbat așa? M-am schimbat eu?
S-a schimbat mediul? Aș vrea să vă spun:
sunt ambele variante, ambele s-au schimbat.
Asta nu înseamnă că am fost mai motivat.
Nu am învățat mai mult, am învățat la fel de constant.
Dar am crezut mai mult în mine. M-am gândit:
voi, profesorii, vă înșelați pur și simplu.
Eu nu simt că nu sunt bun. Pot mai mult.
Și vreau să vă demonstrez. Atunci m-am retras și am învățat
și am lucrat în continuare, mi-am fixat un scop,
pentru că știam și am observat că puterea mea este să perseverez.
Nu mă dau bătut, găsesc o cale pentru a face ceva să funcționeze
sau să obțin ceva. Și de aceea am ajuns și aici.
Mai întâi am obținut o diplomă de inginer în micro și nanotehnologie.
Apoi am studiat un master în Ingineria Sistemelor,
apoi m-am gândit, bine, studiază și puțină medicină,
un domeniu total diferit, apoi am învățat chirurgie
și am un doctorat în chirurgie.
De curând am primit o ofertă de a fi profesor în Berlin.
În cele din urmă, acesta a fost drumul meu în acest domeniu:
un spectru cât mai larg posibil, cu cât mai multe cunoștințe acumulate.
Apoi m-am întrebat:
dacă privesc înapoi, a fost într-adevăr numai școala
sau au mai fost și altele care m-au dus mai departe,
care m-au motivat. Privind înapoi pot spune:
de fapt ai realizat o grămadă de lucruri.
Și chiar așa a fost, când privesc în urmă.
Odată am filmat o reclamă elvețiană la pastă de dinți.
Dar a fost umbrită total în CV-ul meu
de restul lucrurilor pe care le-am făcut.
Sau odată am defilat pentru Puma la o prezentare de modă.
Odată, de exemplu, am înregistrat cărți audio pentru copii.
Paisprezece bucăți, paisprezece CD-uri pline cu povești audio pentru copii!
Am fost la studio și am înregistrat acolo. Și asta pe lângă școală.
La școală eram atât de slab, dar totuși făceam ceva după școală
sau la sfârșit de săpămână. Și așa am tot făcut și în continuare.
Sau mi-am secvențiat ADN-ul, apoi am postat pe internet,
ca să îl poată descărca oricine. Mereu am încercat lucruri noi
pentru a avansa cumva.
La final, acum doi ani m-am gândit
că am făcut multe cu medicina și cu cercetarea celulară,
optimizarea ADN-ului și altele, acum privesc în direcția opusă:
fac ceva cu astrofizica. Am mai studiat un an astrofizica.
În acest context, în astrofizică,
am și lucrat, desigur, trebuia să continui să câștig bani,
m-am reunit cu colegii pentru a construi un telescop spațial.
Asta înseamnă că se poate descărca o aplicație,
cu aplicația se poate controla acest telescop spațial
ceea ce toată lumea ar trebui să facă.
Uniunea Europeana a investit deja mulți bani în asta.
Vreau să vă împărtășesc în final care a fost factorul decisiv pentru mine:
chiar nu trebuie să știu atât de multe.
Trebuie doar să fac primul pas înainte,
să găsesc entuziasmul, să îi entuziasmez pe cei din jurul meu
despre ceva important pentru mine și atunci se întâmplă cooperarea.
Apoi se creează realitatea mea, pe care vreau să o creez pentru mine,
iar cei din jurul meu, care vor să mă urmeze,
creează această realitate împreună cu mine,
care este pozitivă și merge înainte.
Câteodată totul este un eșec sau un pas înapoi.
Asta mi s-a întâmplat în urmă cu câteva săpămâni.
Am primit, în opinia mea, o ofertă de muncă grozavă
de la unul dintre cei mai mari producători de automobile, să conduc
digitalizarea și proiectarea mașinilor lor autonome, deci un loc de muncă grozav,
dar nu l-am primit. A fost altcineva mai bun.
Și apoi mă întorc de unde am început, unde spun:
Care este puterea mea pe care vreau să v-o transmit vouă?
Persistați, găsiți o nouă cale și faceți pur și simplu pasul înainte,
chiar dacă nu știți exact unde ajungeți.
De aceea mă bucur că mă aflu astăzi aici în Bozen cu voi,
și că v-am povestit toate acestea. Vă mulțumesc!
(Aplauze)