אני מסתובב בעולם ומרצה על דרווין,
ובד"כ, מה שאני מדבר עליו
הוא היפוך-ההגיון המשונה של דרווין.
כותרת זו, ביטוי זה, הם מאת מבקר,
מבקר מוקדם אחד,
וזהו קטע שאני ממש אוהב, ומעוניין להקריא לכם.
"בתיאוריה עימה עלינו להתמודד, הכלי שלנו הוא בורות מוחלטת;
"כך שאם לבטא את עקרון היסוד של כל המערכת,
"הרי שכדי ליצור מכונה מושלמת ויפהפיה,
"אין צורך לדעת איך ליצור אותה.
"בבחינה מדוקדקת יימצא כי הנחה זו מביעה באופן תמציתי
"את מטרתה המהותית של התיאוריה,
"וכי היא מביעה במספר מלים את כל כוונתו של מר דרווין,
"שבהיפוך משונה של ההיגיון,
"סבור כנראה שהבורות המוחלטת מתאימה לחלוטין
"לתפוס את מקום החוכמה המוחלטת בבחינת הישגי המיומנות היצירתית."
(צחוק)
בדיוק כך.
(צחוק) בדיוק כך.
וזהו אכן היפוך משונה.
בחוברת בּריאַתָנית אחת נכלל העמוד הנפלא הזה:
"בחינה מס' 2:
"האם ידוע לך על איזה מבנה שלא היה לו בונה? כן/לא."
(צחוק)
"האם ידוע לך על איזה ציור שלא היה לו צייר? כן/לא.
"האם ידוע לך על איזה מכונית שלא היה לה יצרן? כן/לא.
"אם ענית 'כן' על איזו שאלה לעיל, פרט והרחב." א-הא!
(צחוק)
זהו אכן היפוך משונה של ההיגיון.
אולי הגיוני לחשוב שתכנון מחייב מתכנן תבוני.
אבל דרווין הוכיח שזה פשוט שיקרי.
אך היום אדבר על היפוך משונה אחר של דרווין,
שגם הוא בתחילה מתמיה בה-במידה,
אך במובנים מסוימים חשוב לא-פחות.
הגיוני שאנו אוהבים עוגות שוקולד, משום הן מתוקות.
בנים מתחילים עם בנות כאלה, משום שהן סקסיות.
אנו מתים על תינוקות, משום שהם כה חמודים.
וכמובן, בדיחות משעשעות אותנו, משום שהן מצחיקות.
[מזון חתולים]
(צחוק)
כל זה הפוך. באמת.
ודרווין מראה לנו מדוע.
נתחיל עם המתוק. משיכתנו למתוק היא בעצם גלאי-סוכר שפיתחנו,
כי הסוכר עתיר-אנרגיה, וזה מחווט כך אצל האדם ה"מעדיף",
אם לנסח זאת בצורה גסה,
ולכן אנו אוהבים סוכר.
הדבש מתוק כי אנו אוהבים אותו,
ולא "אנו אוהבים אותו כי הדבש מתוק."
מבחינה מהותית אין שום דבר מתוק בדבש.
אם תבחנו מולקולות גלוקוזה עד שעיניכם תכהינה,
לא תגלו מדוע טעמן מתוק.
צריך לחפש במוחנו את הסיבה לכך שהן מתוקות.
אז אם חשבתם שקודם היתה המתיקות,
ואחר התפתחנו לאהוב מתיקות,
הרי שבלבלתם את הסדר; זה לא נכון.
הסדר הוא הפוך.
המתיקות נולדה יחד עם החיווט, שהתפתח.
ומהותית, אין כל דבר סקסי באותן גברות צעירות.
וטוב שכך,
כי אילו היה כזה, לאמא-טבע היתה בעיה:
איך לגרום לשימפנזים להזדווג?
(צחוק)
אולי תחשבו: אה! יש פתרון. פנטזיות!
(צחוק)
זו אפשרות, אך יש דרך מהירה יותר:
פשוט לחווט את השימפנזים לאהוב את המראה המסוים הזה,
(צחוק)
ומסתבר שהם אכן אוהבים אותו.
זה כל הסוד.
במשך מעל 6 מיליון שנה,
אנו והשימפנזים התפתחנו בכיוונים שונים.
גופינו נעשו חלקים משיער, כמה מוזר;
ומשום מה, גופיהם לא.
אילולא נעשינו כאלה, זה היה ודאי שיא הסקסיות.
(צחוק)
משיכתנו למתוק
היא העדפה יצרית מפותחת למזון עתיר-אנרגיה.
היא לא עוצבה להעדיף עוגות שוקולד.
עוגת שוקולד היא גירוי-על.
אני חב מונח זה לניקו טינברגן,
שערך את הניסוי המפורסם שלו עם שחפים,
שבו מצא שהנקודה הכתומה על מקורו של השחף -
שכאשר הוא הגדיל והדגיש אותה,
גוזלי השחף ניקרו אותה חזק יותר.
זה היה גירוי-על עבורם, והם אהבו זאת.
כשמדובר בעוגות שוקולד, למשל, אנו רואים
שזהו גירוי-על שמשתעשע עם החיווט שלנו.
ויש המון גירויי-על; עוגת שוקולד היא אחד מהם.
יש המון גירויי-על לסקסיות.
ויש אפילו גירויי-על לנחמדות. הנה דוגמה טובה.
חשוב שנאהב תינוקות ולא ניגעל מחיתולים מלוכלכים, למשל.
על התינוקות למשוך את אהבתנו וטיפולנו,
וזה אכן כך.
ודרך אגב, מחקר עדכני מראה
שאמהות מעדיפות את ריח החיתול המלוכלך של תינוקן.
אז הטבע פועל כאן בהרבה מישורים.
אבל אילו התינוקות לא נראו כפי שהם נראים, אילו נראו כך,
זה מה שהיה נראה לנו מקסים;
זה היה... היינו חושבים: "אלוהים, אני כל-כך רוצה לחבק את זה."
זהו ההיפוך המשונה.
ולבסוף, מה עם מה שמצחיק?
תשובתי היא: זה אותו הסיפור.
זה החלק הקשה והלא-ברור,
לכן אני משאיר את זה לסוף ולא אוכל לומר על זה הרבה.
אך עליכם לחשוב בגישה אבולוציונית:
מה העבודה הקשה שצריך לעשות --
"עבודה מלוכלכת שמישהו צריך לעשותה"--
שהיא כה חשובה, שהיא מצדיקה
גמול מוכלל ורב-עוצמה כזה, כשאנו מצליחים בה?
אני חושב שמצאנו את התשובה, אני וכמה מעמיתי.
זוהי מערכת עיצבית המחווטת כדי לתגמל את המוח
על העבודה הפקידותית השחורה שלו.
מדבקת-הפגוש שלנו, שמבטאת השקפה זו, אומרת:
שזאת "חדוות הדיבוג".
אין לי זמן לפרט הכל,
אך רק אומר שרק סוגי דיבוג מסוימים זוכים לגמול זה.
ושאנו משתמשים בהומור כבמעין חיישן עיצבי-מדעי
ע"י הפעלת ההומור וכיבויו, ע"י סיבוב כפתור הבדיחה -
"עכשיו זה לא מצחיק... עכשיו זה מצחיק יותר...
"נגביר כעת מעט יותר... עכשיו זה לא מצחיק..."
בדרך זו אנו ממש יכולים ללמוד משהו
על הארכיטקטורה של המוח,
המבנה התפקודי של המוח.
מתיו הרלי הוא הראשון שכתב על זה.
אנו מכנים זאת "המודל של הרלי".
הוא מדען מחשבים, רג'ינלד אדמס הוא פסיכולוג, והנה אני,
ואנו כותבים את כל זה בספר.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)