Šo programmu finansē:
Papildus finansējumu piešķir
Šīs ir lekcijas par taisnīgumu, un iesāksim ar kādu stāstu.
Iztēlojieties, ka vadāt vagoniņu uz riteņiem
un jūsu vagoniņš traucas lejup pa sliedēm ar ātrumu sešdesmit jūdzes stundā.
Sliežu galā jūs pamanāt trīs strādniekus.
Jūs cenšaties apstāties, taču to nespējat.
Nedarbojas bremzes.
Jūs jūtat izmisumu, jo zināt,
ka, vagoniņam ietriecoties šajos piecos strādniekos,
viņi ies bojā.
Pieņemsiet, ka jūs par to esat drošs
un ka jūs jūtaties bezpalīdzīgs,
līdz pamanāt,
ka labajā pusē
sliedes atzarojas.
Šo sliežu galā
atrodas viens pats strādnieks,
kurš tās labo.
Jūsu stūre darbojas,
tā ka jūs varat
ja vēlaties, novirzīt vagoniņu
uz šo sliežu atzarojumu,
nogalinot vienu strādnieku,
taču izglābjot piecu pārējo dzīvību.
Lūk, mūsu pirmais jautājums -
kā būtu pareizāk rīkoties?
Kā jūs rīkotos?
Veiksim nelielu aptauju.
Cik daudzi no jums
novirzītu vagoniņu sliežu atzarā?
Cik daudzi tā nedarītu?
Cik daudzi turpinātu braukt taisni uz priekšu?
Tie, kuri brauktu taisni, turiet rokas paceltas.
Neliels pulciņš tā rīkotos, vairākums pagrieztos.
Vispirms uzklausīsim...
Mums jānoskaidro, kāpēc, pēc jūsu domām,
šāda rīcība būtu pareizāka. Sāksim ar vairākumu, kuri pagrieztos
uz sliežu atzarojumu.
Kāpēc jūs tā rīkotos,
kāds ir jūsu pamatojums?
Kurš vēlas pamatot savu izvēli?
Droši, piecelieties.
Jo nevar taču būt pareizāk nogalināt piecus cilvēkus tā vietā, lai mirtu tikai viens.
Nebūtu pareizi nogalināt piecus,
ja tā vietā iespējams nogalināt vienu cilvēku.
Tas ir labs pamatojums.
Vēl kāds?
Vai visi piekrīt šim pamatojumam?
Droši.
Nu, manuprāt, pēc tāda paša principa vadījās
cilvēki 9. septembrī, kuri novirzīja lidmašīnu...
Kuri novirzīja lidmašīnu
uz lauku Pensilvānijā, apliecinot varonību,
jo viņi izvēlējās nogalināt lidmašīnā esošos cilvēkus,
lai bojā neietu daudz vairāk ļaužu
augstceltnēs.
Tātad princips 9. septembrī bija tas pats,
tāpat kā traģiskie apstākļi.
Labāk ir nogalināt vienu, lai izdzīvotu pieci.
Vai tas ir vairākuma pamatojums? Jūs, kas izvēlētos pagriezties, vai tā ir?
Tagad uzklausīsim
tos,
kas palika mazākumā,
tos, kuri izvēlētos nepagriezties.
Domāju, ka tā ir tā paša tipa mentalitāte, kas attaisno genocīdu un totalitārismu.
Lai izglābtu kādu noteiktu rasi, jāizsvēpē pārējās.
Kā tad jūs šajā gadījumā rīkotos?
Lai izvairītos
no genocīda šausmām,
jūs ietriektu vagoniņu piecos cilvēkos, viņus nogalinot?
Laikam jau jā.
Labi, kurš vēl?
Tā ir drosmīga atbilde, paldies.
Apdomāsim kādu citu
gadījumu ar vagoniņu
un paskatīsimies,
vai
jūsu vairākums
vēlētos palikt pie šī principa -
labāk, lai mirst viens, ja pieci var izdzīvot.
Šajā gadījumā jūs nesēžat pie vagoniņa stūres, jūs vērojat no malas,
stāvot uz tilta pāri vagoniņu sliedēm.
Pa sliedēm lejup traucas vagoniņš.
Sliežu galā ir pieci strādnieki.
Bremzes nedarbojas.
Vagoniņš teju, teju ietrieksies piecos strādniekos un viņus nogalinās.
Šoreiz
jūs neesat pie stūres.
Jūs tiešām jūtaties bezpalīdzīgs,
līdz pamanāt,
ka jums līdzās,
pārkāries
pār tilta margām,
stāv ārkārtīgi ražena auguma vīrs.
Jūs varētu
viņu pagrūst.
Viņš kristu pāri tilta malai,
piezemējoties uz sliedēm,
nosprostojot ceļu
vagoniņam.
Viņš ietu bojā,
taču izglābtu piecas dzīvības.
Cik daudzi no jums
izvēlētos nogrūst vīrieti no tilta? Paceliet roku.
Cik daudzi to nedarītu?
Vairums cilvēku tā nedarītu.
Rodas pašsaprotams jautājums -
kas notika
ar principu -
labāk glābt piecas dzīvības, pat ja tas nozīmē vienas ziedošanu? Kas notika ar principu,
kam piekrita gandrīz visi,
kad tas attiecās uz pirmo gadījumu.
Labprāt uzklausīšu kādu no tiem,
kas abos gadījumos piekrita vairākuma viedoklim.
Kā jūs izskaidrojat atšķirību starp abiem gadījumiem?
Otrajā gadījumā nepieciešams izdarīt aktīvu izvēli,
nogrūžot cilvēku lejā,
kas...
Manuprāt,
šis cilvēks citādi nemaz nebūtu iesaistīts šajā situācijā.
Tādējādi
viņa vietā tiek izdarīta izvēle
viņu iesaistīt
notikumā, no kura viņš citādi būtu izvairījies.
Vairāk
nekā pirmajā gadījumā,
kur ir trīs iesaistītās puses - vadītājs
un strādnieku grupiņas,
kas jau ir līdzdalīgas šajā situācijā.
Taču tas strādnieks, kurš atradās sliežu atzara galā,
neizvēlējās ziedot savu dzīvību, gluži tāpat kā raženā auguma vīrs, vai tad ne?
Taisnība, taču viņš atradās uz sliedēm.
Šis vīrietis atradās uz tilta.
Ja vēlies, vari sniegt pretargumentu.
Labs ir, šis ir sarežģīts jautājums,
taču jūs lieliski atbildējāt. Sarežģīts jautājums.
Vai vēl kāds
var
atrast veidu, kā saskaņot
vairākuma viedokli abos gadījumos? Jā?
Nu, man šķiet,
pirmajā gadījumā
ar vienu un pieciem strādniekiem
tā ir izvēle starp šīm divām cilvēku grupām,
un tev jāpieņem tā izvēle, cilvēki ies bojā vagoniņa dēļ,
nevis tavas konkrētās rīcības dēļ. Vagoniņš ir nevadāms,
un tev ir jāpieņem lēmums sekundes laikā,
savukārt resnā vīrieša pagrūšana ir reāla slepkavības veikšana.
Tu to kontrolē,
savukārt vagoniņu tu nekontrolē.
Tāpēc man šķiet, ka abi gadījumi ievērojami atšķiras.
Labi, vai kāds vēlas iebilst? Kam ir kāds pretarguments? Tas bija labs komentārs.
Kurš vēlētos uz to atbildēt?
Vai tas būs galīgais risinājums?
Nedomāju, ka tas ir pietiekams pamatojums, jo jebkurā gadījumā
tu izvēlies, kuram jāmirst, vai nu pagriežot vagoniņu un kādu nogalinot,
kas ir apzinātas domas
vadīta rīcība,
vai arī tu izvēlies pagrūst resno vīru,
kas tāpat ir aktīva apzināta rīcība.
Jebkurā gadījumā tu pieņem izvēli.
Vai vēlaties uz to atbildēt?
Neesmu drošs, ka tā ir, taču man šķiet, ka tur tomēr ir atšķirība.
Kādu nogrūžot uz sliedēm un tādējādi viņu nogalinot,
tu pats viņu nogalini, tu viņu pagrūd pats savām rokām,
un tas ir citādi,
nekā būt pie stūres kaut kam, kas izraisīs nāvi,
un novirzīt... Nu, jūs jau saprotat.
Tagad, kad es šeit to saku, tas vairs neizklausās pareizi.
Nē, ļoti labi, kā tevi sauc?
Endrjū.
Endrjū, ļaujiet man jums ko vaicāt.
Pieņemsim,
ka, stāvot uz tilta
līdzās raženā auguma vīram,
man nevajadzētu viņu pagrūst, pieņemsim, ka viņš stāv
uz lūkas, ko es varētu atvērt, pagriežot stūres ratu, lūk, šādi.
Vai jūs to pagrieztu?
Kaut kāda iemesla dēļ tas joprojām šķiet...
nepareizi.
Proti, varbūt tad, ja tu kaut kā nejauši atspiestos pret to stūres ratu vai kaut kā tā...
Taču...
Vai arī ja vagoniņš
triektos pret to slēdzi, kas attaisītu lūku...
Tad es varētu tam piekrist.
Labi, tad tu saki, ka tas joprojām
šķiet nepareizi, kamēr pirmajā gadījumā tā nešķiet.
Citiem vārdiem, pirmajā gadījumā tu esi tieši iesaistīts notiekošajā,
savukārt otrajā tu esi vērotājs no malas.
Tev ir izvēle - iesaistīties, pagrūžot, resno vīru, vai neiesaistīties.
Uz mirkli aizmirsīsim par šo gadījumu.
Labi...
Iedomāsimies citu situāciju. Jūs esat ambulatorais ārsts.
Pie jums ierodas seši pacienti.
Viņi cietuši briesmīgā negadījumā ar vagoniņu uz riteņiem.
Pieciem no viņiem ir mēreni ievainojumu, savukārt viens ir smagi ievainots. Jūs varētu pavadīt visu dienu,
rūpējoties par šo vienu smagi ievainoto,
taču pa to laiku pārējie pieci nomirtu. Vai arī jūs varat parūpēties par piecu pacientu veselību,
taču pa to laiku smagi cietušais cilvēks
nomirtu.
Cik daudzi no jums glābtu
piecus cilvēkus
tagad, ārsta lomā?
Cik daudzi glābtu vienu?
Tikai daži,
uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmi.
Pieņemu, ka pamatojums ir tas pats.
Viena dzīvība pret piecām.
Tagad padomājiet
par kādu citu medicīnas gadījumu.
Šoreiz jūs esat transplantu ķirurgs.
Jums ir pieci pacienti, kam steidzami nepieciešams
orgānu transplants, lai izdzīvotu.
Vienam nepieciešama sirds, otram - plauša,
trešajam - niere,
ceturtajam - akna
un piektajam -
aizkuņģa dziedzeris.
Un jums nav orgānu donoru.
Jums kuru katru mirkli
nāksies noskatīties, kā viņi mirst.
Tad
jūs atceraties,
ka blakus kabinetā
ir kāds vesels puisis, kurš ieradās uz veselības pārbaudi.
Un viņš ir...
Jums tas iet pie sirds...
Viņš ir nolēmis nosnausties.
Jūs varētu klusītēm ielavīties iekšā,
izķeksēt piecus orgānus, puisis ietu bojā,
taču jūs varētu izglābt pārējos piecus.
Cik daudzi tā rīkotos? Kāds?
Cik daudzi? Paceliet roku, ja jūs tā darītu.
Kāds balkonā?
Jūs? Uzmanīgi, neliecieties pārāk tālu.
Cik daudzi tā nerīkotos?
Labs ir.
Kas sakāms tam cilvēkam balkonā,
kurš izmantotu orgānus? Kāpēc?
Patiesībā man patiktu ierosināt citu iespēju -
izņemt tikai vienu no pieciem orgāniem.
Tad es izmantotu pirmā nomirušā
četrus veselos orgānus, lai izglābtu pārējos četrus.
Ideja nav smādējama.
Lieliska doma.
Ja neskaita to,
ka jūs tikko satriecāt pīšļos filosofisko domu.
Nedaudz atkāpsimies
no šiem stāstiem un argumentiem,
lai aplūkotu to,
kā šie argumenti sākuši attīstīties.
Noteikti
morāles principi
jau sākuši parādīties
mūsu diskusijās.
Apdomāsim,
kādi ir šie
morāles principi.
Pirmais morāles princips, kas parādījās diskusijā -
pareiza, taisnīga rīcība
ir atkarīga no izrietošajām sekām,
pie kā beigu beigās
novedīs jūsu rīcība.
Labāk lai izdzīvo pieci,
pat ja vienam ir jāmirst.
Tas ir piemērs
uz konsekvenciālistu
morāles spriedumiem.
Konsekvenciālistu morāles spriedumi morāli saista ar rīcības sekām.
Ar to, kāda izvērtīsies pasaule
jūsu rīcības rezultātā.
Tad mēs turpinājām, apsverot pārējos gadījumus.
Cilvēki nejutās tik pārliecināti
par
konsekvenciālistu morāles spriedumiem,
kavējoties
nogrūst resno vīrieti
no tilta
vai izgriezt nevainīgā pacienta
orgānus.
Jūs atsaucāties
uz iemesliem,
kam ir saistība
ar pašai rīcībai
piemītošo
kvalitāti.
Lai kādas arī būtu sekas.
Jūs bijāt negribīgi.
Jūs domājāt, ka tas ir nepareizi,
nepareizi, vadoties pēc kategorijām,
nogalināt
cilvēku,
nevainīgu cilvēku,
pat ja tas ļauj
glābt
piecas dzīvības. Tā vismaz jūs domājāt
otrajā
no katra stāsta versijām, ko mēs apspriedām.
Tas norāda
uz otru -
uz kategorijām balstīto
veidu,
kā domāt
par morāles spriedumiem.
Uz kategorijām balstītie morāles spriedumi morāli saista ar konkrētām, absolūtām morālām prasībām,
kas izriet no noteiktiem kategoriskiem pienākumiem un tiesībām,
neatkarīgi no sekām.
Turpmāko nedēļu laikā
mēs pētīsim atšķirību starp
konsekvenciālistu un kategoriju piekritēju morālajiem principiem.
Visatzītākais
konsekvenciālistu
morāles spriedumu piemērs ir utilitārisms, doktrīna, kuras pamatlicējs
bija Džeremijs Bentams, 18.gs. angļu politikas filosofs.
Visievērojamākais
kategoriju morāles spriedumu filosofs
ir
18.g. vācu filosofs Imanuēls Kants.
Tā nu mēs aplūkosim
šos divus dažādos morāles spriedumu veidus,
izvērtēsim tos
un apdomāsim arī vēl citus.
Ja jūs ielūkosieties mācību programmā, pamanīsiet, ka mēs lasīsim daudzas izcilas un slavenas grāmatas.
Aristoteļa,
Džona Loka,
Imanuēla Kanta, Džona Stjuarta Milla
un citu autoru darbus.
Jūs pamanīsiet arī to, ka mēs ne tikai lasīsim šīs grāmatas,
bet arī
pētīsim
mūsdienu politiskās un juridiskās pretrunas, kas noved pie filosofiskiem jautājumiem.
Mēs diskutēsim par vienlīdzību un nevienlīdzību,
pozitīvo diskrimināciju,
runas brīvību un naida kurināšanu,
viendzimuma laulību, militāro dienestu,
kā arī daudziem praktiskiem jautājumiem
ne vien tādēļ, lai iedzīvinātu šīs abstraktās un sen sarakstītās grāmatas,
bet arī lai pievērstu uzmanību tam, kas skar mūsu ikdienas dzīvi, tostarp,
politisko dzīvi,
filosofiskā jomā.
Tātad mēs lasīsim šīs grāmatas
un pārrunāsim šos jautājumus,
un paskatīsimies, kā tās papildina un izskaidro viena otru.
Tas var izklausīties gana vilinoši,
taču man
ir jūs jābrīdina.
Lūk, par ko es jūs brīdinu.
Šo grāmatu lasīšana
šādā veidā
kā pašizpratnes vingrinājums
var būt visai riskanta.
Risks ir gan personiskas, gan politiskas dabas.
Šo risku jāņem vērā ikvienam politiskās filosofijas studentam.
Šis risks izriet no fakta,
ka filosofija
mūs māca
un jauc mūsu ierastos priekšstatus,
apšaubot to, kas mums jau zināms.
Tas ir visai ironiski.
Šī kursa grūtības slēpjas tajā, ka tas māca jums jau zināmo.
Tas izraugās
mums jau zināmas, iepriekš neapšaubītas lietas,
un padara to visu savādu.
Tieši tā nostrādāja arī iepriekš minētie
piemēri.
Hipotēzes, ar ko mēs iesākām, sevī apvienoja rotaļu un apdomu.
Tāpat ir ar šīm filosofijas grāmatām.
Filosofija mūs atsvešina
no pazīstamā,
nevis piedāvājot jaunu informāciju,
bet gan aicinot
un provocējot
ieraudzīt visu jaunā gaismā.
Un te slēpjas risks.
Ja reiz
pazīstamais kļūst svešs,
tas neatgriezeniski mainās.
Pašizpratne
ir kā zaudēts nevainīgums,
lai cik satraucošs
tas nešķistu,
tas neizdzēšami
paliek jūsu domās
un zināšanās.
Tāpēc šis nav no vieglajiem uzdevumiem.
Taču tas ir arī aizraujoši.
Morālā
un politiskā filosofija ir kā stāsts,
un jūs nezināt, pie ka tas novedīs, taču zināt,
ka šis stāsts
ir par jums.
Tas ir personisks risks,
ne tikai politisks.
Ar šo kursu es jūs varētu iepazīstināt arī šādi -
apsolot jums,
ka šo grāmatu lasīšana
un šo jautājumu apspriešana
jūs padarīs par labāku, atbildīgāku pilsoni.
Jūs pētīsiet sabiedrības politikas pieņēmumus, asināsiet savu politisko
spriestspēju,
kļūsiet par efektīvāku sabiedrisko aktivitāšu dalībnieku.
Taču šāds solījums būtu neobjektīvs un maldinošs.
Lielākoties politikas filosofija nenoved pie šāda rezultāta.
Jums jāpieļauj iespēja,
ka politikas filosofija var jūs darīt par sliktāku pilsoni,
ne labāku.
Vismaz jūs kļūsiet par sliktāku pilsoni,
pirms tā jūs darīs
par labāku.
Tas tā ir tādēļ, ka filosofija
nozīmē distancēšanos,
pat kavēšanos
ar rīcību.
Un tas tā ir bijis
jau kopš Sokrata laikiem.
Vienā no dialogiem, "Gorgijā",
kāds Sokrata draugs
Kalikls
mēģina viņu atrunāt
no filosofēšanas.
Kalikls saka, ka Sokrata filosofija ir glīta spēļlietiņa,
ja tai pievēršas mēreni īstajā laikā.
Veltot tai vairāk laika, filosofija noved pie absolūtas sagrāves.
"Uzklausi manu padomu," saka Kalikls,
"met mieru argumentēšanai,
iepazīsti aktīvas dzīves sasniegumus,
par piemēru skati neba tos, kuri izšķiež laiku šajās sīkumainajās ķildās,
bet gan tos, kuriem ir veiksmīga dzīve, laba reputācija
un kuri ir visādi svētīti."
Kalikls patiesībā Sokratam saka,
lai viņš beidz filosofēt,
pievēršas reālajai dzīvei,
izmācās komercdarbību.
Kaliklam bija
sava daļa taisnības,
jo filosofija liek distancēties
no esošo pieņēmumu tradīcijām
un no nešaubīgas pārliecības.
Tas ir risks,
personisks un politisks.
Un šim riskam parasti pretojas ar raksturīgu izvairīšanos,
ko dēvē par skepticismu.
Skepticisma idejas ir aptuveni šādās.
Mēs galīgi neatrisinājam
nevienu no gadījumiem vai principiem, par ko iesākumā diskutējām.
Ja Aristotelis,
Loks, Kants un Mills šos jautājumus nav atrisinājuši, kas gan mēs esam,
lai pēc visiem šiem gadiem domātu,
ka šeit Sandersa teātrī semestra laikā
spēsim tos atrisināt.
Tāpēc, iespējams, runa ir par
katra cilvēka paša principiem, un lieta darīta.
Nav, ko apspriest.
Mēs nenonāksim pie absolūtiem spriedumiem.
Tā ir izvairīšanās.
Skeptiķu izvairīšanās,
kam es piedāvāju sekojošu
atbildi -
tā ir tiesa.
Par šiem jautājumiem debatē jau gadu tūkstošiem ilgi.
Taču pats fakts,
ka tie arvien no jauna nemitīgi kļūst aktuāli,
nozīmē,
ka, lai arī tos savā ziņā nav iespējams atrisināt,
no tiem arī nevar izvairīties.
Un no tiem nevar izvairīties,
tie ir neizbēgami tāpēc, ka ik dienas
mēs atbildam uz šāda veida jautājumiem.
Skeptiķi, kas vienkārši atmet ar roku morālai apcerei,
nepiedāvā risinājumu.
Imanuēls Kants
brīnišķīgi raksturoja skepticisma nostājas nepilnības, rakstot:
"Skepticisms ir cilvēka saprāta atelpas vieta,
kur tas var apdomāt savus dogmatiskos klejojumus,
taču šajā vietā nav vērts apmesties uz dzīvi.
Samierināšanās ar skepticismu," rakstīja Kants,
"nekad nevar būt pietiekama, lai apvaldītu saprāta nemieru."
Ar šiem stāstiem un argumentiem es mēģināju radīt priekšstatu
par risku un kārdinājumu,
briesmām un iespējām. Noslēgumā es vienkārši vēlētos teikt,
ka šī kursa mērķis
ir atmodināt
saprāta nemieru
un paskatīties, pie kā tas varētu novest.
Pateicos.
Piemēram, tik izmisīgā situācijā
jums jādara, kas nepieciešams, lai izdzīvotu.
Jādara,
kas nepieciešams.
Ja jūs 19 dienas esat cietis badu,
kādam ir jāupurējas, lai pārējie varētu izdzīvot. Labi, kā jūs sauc? Markuss.
Kas jums sakāms, Markus?
Iepriekšējoreiz
mēs iesākām
ar dažiem stāstiem,
dažām morāles dilemmām
par ripojošiem vagoniņiem
un ārstiem,
un veseliem pacientiem,
kuri var kļūt
par orgānu transplantācijas upuriem.
Mēs ievērojām divas lietas
attiecībā uz mūsu argumentiem.
Viena no tām saistīta ar argumentēšanas veidu.
Mēs izteicām spriedumus par konkrētām situācijām.
Centāmies noformulēt iemeslus vai principus,
kas kalpotu par mūsu spriedumu pamatu.
Tad, kad mums tika piedāvāts jauns gadījums,
mēs sākām pārskatīt iepriekšējos principus,
aplūkot tos jauno apstākļu gaismā.
Ievērojām iekšēju nepieciešamību saskaņot
mūsu spriedumus konkrētajos gadījumos
un principus, kam mēs sekotu
pārdomu rezultātā.
Tāpat mēs pamanījām kaut ko par diskusijā radušos
argumentu būtību.
Ievērojām, ka dažkārt mēs tiecamies rīcības morāli saistīt ar sekām,
rezultātiem, pasauli, kādu tā rada.
Tos mēs nosaucām par konsekvenciālistu
morāles spriedumiem.
Taču mēs pamanījām arī to,
ka dažos gadījumos
rezultāti nebija vienīgie,
ko mēs ņēmām vērā.
Dažkārt,
kā daudziem no mums šķita,
morāli būtiskas ir ne vien sekas, bet arī pašai rīcībai piemītošā kvalitāte
vai iedaba.
Daži no jums apgalvoja, ka ir noteiktas lietas, kas gluži vienkārši nav taisnīgas,
pat ja tās noved pie
vēlama rezultāta,
pat ja
ir iespējams glābt 5 cilvēkus,
atņemot dzīvību vienam.
Tā nu mēs salīdzinājām konsekvenciālistu
morāles principus
ar kategoriju morāles principiem.
Šodien
un dažas turpmākās dienas
mēs pievērsīsimies vienam no ietekmīgākajām
konsekvenciālistu morāles teorijas
versijām,
un tā ir utilitārisma filosofija.
Džeremijs Bentams,
18.gs.
angļu politikas filosofs,
pirmais piedāvāja
pirmo skaidro sistemātisko utilitārisma
morāles teorijas
aprakstu.
Un Bentama ideja,
viņa pamatatzinums
ir ārkārtīgi vienkāršs,
kas morāli šķiet
ārkārtīgi
intuitīvi pievilcīgs.