Ez a kurzus az Igazságról szól, melyet egy történettel kezdünk.
Tételezzük fel, hogy egy trolibuszt vezetünk,
amely hatvan kilométer per óra sebességgel zúdul le a vágányon
és a vágány végén észrevesszük, hogy dolgozik rajta öt munkás .
Megpróbálunk megállni de nem tudunk,
a fékek nem működnek.
Elkeseredünk hisz tudjuk,
hogy ha belehajtunk ebbe az öt munkásba
akkor meghalnak.
Tételezzük fel, hogy ezt biztosan tudjuk
és így tehetetlennek érezzük magukat,
amíg észre nem vesszük,
hogy jobb oldalt
van egy mellékvágány
és a mellékvágány végén
egyetlen munkás
dolgozik.
A kormány működik
szóval ha szeretnénk
átirányíthatjuk a trolit
a mellékvágányra
ezzel megölve egyetlen munkást
de megmentenek öt másikat.
Itt az első kérdés.
Mmi a helyes döntés?
Mit csinálnának?
Készítsünk egy felmérést,
hányan irányítanák át
a trolit a mellékvágányra? Fel a kezekkel.
Hányan nem?
Hányan hajtanának előre?
A kezek maradjanak fent azoknál, akik előre hajtanának.
Páran tartanák az irányt, a nagy többség viszont fordulna.
Halljuk először-
Most meg kell fejtenünk az okát, hogy miért gondolják,
hogy ez a helyes döntés. Kezdjük a többséggel,
akik elfordítanák a kormányt a mellékvágányra.
Miért tennék,
mi lenne az oka?
Ki tudná megmagyarázni a döntését?
Tessék, álljon fel.
Mert nem helyes megölni öt embert, ha elég egyet is.
Mert nem helyes megölni öt embert,
ha elég egyet is.
Jó érvelés.
Még valaki?
Mindenki egyetért?
Tessék.
Úgy vélem, hogy az ok ugyanaz, mint 9/11-kor
a hős utasok,
akik beleirányították a repülőt
a Pennsylvaniai mezőkbe,
mert inkább döntöttek az utasok halála mellett
mintsem, hogy több ember halálát okozzák
a nagy épületekben.
Szóval az elv ugyanaz mint 9/11-kor,
tragikus körülmény
de jobb megölni egyet, és öt élve marad.
Ez az oka, hogy legtöbbjük kitérne?
Halljuk
a
kisebbséget,
akik nem térnének ki. Tessék.
Szerintem ez a mentalitás érvényesíti a népirtást vagy totalitarizmust
kiirtunk egy fajt, hogy megmentsünk egy másikat
Szóval mit tenne? Hogy
elkerülje
a népirtás szörnyűségeit
belehajtana az ötbe megölve őket?
Valószínűleg. Igen.
Rendben, még valaki?
Bátor válasz, köszönöm.
Vegyünk egy másik
troli esetet
és nézzük meg,
hogy
a többség
kitart az elvnél,
miszerint egy haljon meg öt helyett.
Most nem vezetjük a trolit, hanem megfigyelők vagyunk.
Egy hídról nézzük a vágányt,
amin éppen zúdul a troli.
A vágány végén ott az öt munkás
a fék nem működik
a troli bele fog hajtani a munkásokba megölve őket
most
nem a vezetők vagyunk,
tehetetlennek érezzük magunkat,
amíg észre nem veszünk
mellettünk állni
előre hajulva
a híd felett
egy nagyon kövér embert.
Ha szeretnénk
lelökhetjük,
leesne a hídról
a vágányra
közvetlenül
a troli útjába
meghalna
de megmentené a munkásokat.
Hányan löknék le
a kövér embert? Kezeket fel
Hányan nem?
Legtöbben nem.
A nyilvánvaló kérdés az,
hogy mi történt
az elvvel,
miszerint jobb megmenteni ötöt megölve egyet, mi történt az elvvel,
amit szinte mindenki támogatott
az első esetben.
Haljunk valakit, aki a többségben volt mindkét
esetben
hogyan magyarázná a különbséget a kettő közt? Tessék.
Szerintem a második aktív választást ad arra,
hogy lelökjünk
egy embert
Szerintem
az az ember nem lenne része az eseményeknek
szóval
ha helyette választunk,
hogy
belevonjuk valamibe, amit túlélt volna
Szerintem ez több,
mint az első esetnél,
ahol a három fél, a vezető és
a két csoport munkás
részese az eseménynek.
De a munkás, a mellékvágányon
nem szeretné az életét jobban feláldozni, mint a kövér fickó ugye?
Igaz, de ő a vágányon van.
Ez a fickó pedig a hídon.
Rajta, visszavághat ha akar.
Rendben, a kérdés nehéz
de helyt állt, nagyon is, nehéz kérdés.
Még valaki
aki
érvelne
a többség döntése mellet? Tessék?
Szerintem
az első esetben,
ahol van egy és öt munkás
a választás a kettő közt van, és nekünk
választanunk kell, emberek fognak meghalni a troli végett
nem feltétlenül a mi tetteink miatt. A troli elszabadult,
hirtelen kell döntenünk,
míg a kövér ember lelökése gyilkosság a részünkről
befolyásolhatjuk
de a trolit valószínűleg nem.
Szerintem ez egy kicsit más szituáció.
Rendben ki tudna válaszolni? Valaki? Remek volt, ki tudna
kit szeretne válaszolni?
Ez a kiút?
Szerintem ez nem jó ok mert
választanunk kell, hogy kit ölünk meg, mert ha kitérünk,
ami tudatos
kitérést jelent.
vagy lelökjük a kövér embert,
ami úgy szint egy aktív
tudatos döntés, szóval mindenképp döntenünk kell.
Szeretne válaszolni?
Nem biztos hogy ez így van, valahogy másként hat, a tett,
hogy valakit a vágányra lökünk megölve őt,
ezt mi magunk tesszük -Saját kezünkkel -Lökjük és
ez más,
mint valamit elfordítani, ami halált fog okozni
egy másik...Valahogy
nem hangzik olyan jól most, hogy itt állok.
Nem, ez remek, mi a neve?
Andrew
Andrew had kérdezzek valamit,
tegyük fel,
hogy a hídon állva
a kövér ember mellett
nem kell meglöknöm, tegyük fel,
hogy egy csapóajtón áll, amit kinyithatok ha elfordítok egy kormányt.
Elfordítaná?
Valamiért egyre helytelenebbnek
tűnik.
Talán ha véletlenül belehajolnánk a kormányba
vagy,
ha a troli
egy gomb felé zúdul, ami kinyitja a csapóajtót,
akkor egyetértenék.
Rendben, szóval még mindig
helytelennek tűnik, de másképp, mint az első esetben,
mármint az első szituációnak közvetlenül a részesei vagyunk
- a másodikban megfigyelünk. -Rendben.
Szóval, a kövér ember lelökésével, választhatunk, hogy részesei leszünk vagy sem.
Felejtsük el ezt az ügyet egy pillanatra.
Ez remek,
de nézzünk egy másikat. Most egy sürgősségi osztályon vagyunk
és hat beteg jön hozzánk.
Egy szörnyű troli balesetük volt.
Öt könnyű, míg egy, komoly sérülést szenvedett és az egész napot
az egy komoly esettel tötlhetjük,
de így a többi meghal, vagy ápolhatjuk az ötöt, felépülnek,
de az ezalatt az egy súlyos sérült
meghal.
Hányan mentenének meg
ötöt
orvosként?
Hányan mentenének meg egyet?
Kevesen,
egy páran.
Ugyanaz az ok,
egy vagy öt élet.
Vegyünk
egy hasonló esetet
most szervátültető sebészek vagyunk.
Öt beteg vár szervre
melyek nélkül meghalnának.
Egynek szív kell, egynek tüdő
egynek vese,
egynek máj,
az ötödiknek
hasnyálmirigy.
Nincs szerv donorunk.
Végignéznénk,
ahogy meghalnak
de
eszünkbe jut,
hogy a mellettünk lévő szobában
egy egészséges fickó jött be ellenőrzésre.
Ő-
Látom tetszik.
Ő szundikál,
bemehetünk halkan,
kitéphetjük az öt szervet, az ember meghalna
de megmenthetnénk ötöt.
Hányan tennék meg? Valaki?
Hányan? Fel a kezekkel ha megtennék.
A balkonon valaki?
Ön igen? Vigyázzon, ne hajoljon túl előre.
Hányan nem?
Rendben.
Mit mondana ön a balkonon, ön aki
kitépné a szerveket. Miért tenné?
Fel szeretnék vetni egy másik lehetőséget,
miszerint az ötből csak egytől
veszünk szerveket, attól aki legkorábban halna meg
és felhasználjuk a négy szervet, hogy megmentsük a négy másikat beteget.
Jó ötlet.
Remek ötlet.
Leszámítva,
hogy felborította a filozófiai szempontot.
Tegyük félre
a történeteket és érveléseket
és figyeljük meg,
miként bontakoztak ki a viták.
Bizonyos
morális elvek
elkezdtek felbukkanni
a vitákból.
Gondoljuk át,
hogy ezek miként
néznek ki.
Az első, mely felmerült a vita során
az volt, hogy a morálisan helyes döntés
függ a tetteink
következményétől.
Végül is
jobb ha öt él
egynek az árán.
Ez példa
a konzekvencialista
morális érvelésre.
Ez az érvelés a moralitást a tett következményeiben találja. A világ állapotában
mely kialakul
a tetteink következtében.
De mi tovább mentünk, megnéztünk más eseteket is
és az emberek már nem voltak
biztosak
a konzekvencialista morális érvelésben.
Amikor hezitáltak
a kövér ember
lelökésében,
vagy a szervek kitépésében az ártatlan
betegből,
akkor hajlottak az
érvelésekre
melyek
a tett
belső tulajdonságaival
kapcsolatosak.
Bármi is legyen a következmény.
Az emberek vonakodtak,
rossznak hitték,
kategorikusan rossznak,
hogy megöljenek
egy embert
egy ártatlan embert,
még akkor is
ha megmentenek
öt életet, legalábbis így gondolták
a második
esetben.
Ez rámutat
egy másik
kategórikus
szempontra
a morális érveléssel
kapcsolatban.
A kategorikus morális érvelés a moralitást bizonyos abszolút morális követelményekben,
bizonyos kategorikus kötelességekben és jogokban találja
a következményektől függetlenül.
A tanfolyam során
megnézzük az ellentétet
a konzekvencialista és a kategorikus morális érvelés közt.
A leghatásosabb
példa
a konzekvencialista morális érvelésre az utilitarizmus, egy elmélet,
melyet a 18. századi Angol filozófus Jeremy Bentham dolgozott ki.
A kategorikus morális érvelés
legnagyobb előremozdítója
a
18. századi Német filozófus Immanuel Kant.
Megvizsgáljuk
a morális érvelés ezen két fajtáját,
kiértékeljük őket és
tanulmányozunk más nézeteket is.
Ha megnézik tantervet, észrevehetik, hogy számos híres könyvet tartalmaz.
Könyvek melyeket Arisztotelész
John Locke
Immanuel Kant, John Stuart Mill,
és így tovább írtak.
Azt is észrevehetik, hogy nem csak könyveket olvasunk,
hanem
kitárgyalunk
kérdéseket felvető jelenkori politikai és legális problémákat is.
Kitárgyaljuk az egyenlőséget és egyenlőtlenséget,
pozitív diszkriminációt,
szólásszabadságot és gyűlöletbeszédet
azonos nemű házasságot, sorkatonai szolgálatot,
számos gyakorlati kérdést,
és nem csak, hogy felelevenítsük ezeket a távoli absztrakt könyveket,
de hogy tisztázzuk mi is forog kockán a mindennapi és politikai
életben
a filozófiát tekintve.
Elolvassuk ezeket a könyveket,
megtárgyaljuk a felvetett
problémákat és összevetjük, miként egészítik ki egymást.
Vonzónak hangozhat
de
figyelmeztetnem kell önöket.
Miszerint
nyitott szemmel
olvasni a könyveket,
mint önismereti gyakorlatot,
veszélyt hordoz magával,
a személyes és politikai nézeteikre,
veszélyeket melyeket minden politikai filozófiára járó tanuló megismert.
A veszély abban rejlik,
hogy a filozófia
tanít
és kizökkent
azáltal, hogy szembesít azzal, amit már tudunk.
Az irónia,
hogy a kurzus nehézsége a már meglévő tudásuk megtanulásából fakad.
Úgy működik,
hogy kiragad egy ismert és meg nem kérdőjelezett dolgot,
és ismeretlenné teszi.
Az előbbi példák
így működtek.
A pajkos és egyben komoly hipotézisek, melyekkel kezdtünk.
Ezek a filozófiai könyvek is így működnek. A filozófia
elidegenít
az ismerttől.
Nem új információ révén,
hanem hogy előhív
és kiprovokál
egy új nézőpontot
de a csavar az,
hogy
ha az ismert ismeretlenné válik
az sosem lesz újból ugyanaz.
Az önismeret,
olyan mint az elveszett ártatlanság.
Bármennyire nyugtalanít
minket,
soha nem lehet
elfelejteni
vagy nem megismerni.
Ami ezt a vállalkozást nehézzé
de egyben vonzóvá teszi
az az,
hogy a morális és politika filozófia egy sztori,
ami az ismeretlenbe vezet,
és a központjában
mi állunk.
Ezek a személyes kockázatok,
de nézzük a politikaikat.
Egy módja az ilyen kurzusnak a bevezetésére
egy ígéret lenne, mely szerint
a felsorolt könyvek olvasása
és a problémák megvitatása
egy jobb és felelősebb állampolgárrá teszi majd önöket.
Megvizsgálják a közpolitika feltételezéseit, erősítik a politikai
ítélőképességüket
a közügy effektívebb résztvevői lesznek.
Ez részleges és félrevezető ígéret lenne,
a politikai filozófia leggyakrabban nem így működik.
Megeshet az,
hogy a politikai filozófia rosszabb állampolgárrá tesz
mintsem jobbá,
vagy legalábbis rosszabbá
mielőtt
jobbá tenne.
Ennek oka, hogy a filozófia
távolságtartó
olykor bénító
tevékenység.
Ez láthajuk
Szókratésznál is
egy dialógus, a Gorgiasz,
ahol Szókratész barátja
Callicles
próbálja lebeszélni
a filozofálásról.
Callicles a filozófiát csinos játékhoz hasonlítja,
mérsékel, az élet megfelelő pillanatában kell elmerülni benne,
de ha valaki tovább hajszolja a kelleténél, akkor romlásba vezet.
Fogadd meg a tanácsom, mondja Callicles,
felejtsd el az érvelést
törekedj az aktív életre, ne azokat vedd
alapul, akik kicsinyes szójátékokkal foglalkoznak,
hanem akik elismertek, jól megélnek,
és hasonló áldásokban gazdagok.
Szóval Callicles, azt javasolja Szókratésznek,
hogy hagyd a filozofálást.
Légy komoly,
tanulj üzletelést.
Calliclesnek igaza volt.
Igaza volt, mivel
mert a filozófia eltávolít minket
a konvencióktól, a megalapozott feltételezéseinktől
és a megállapított hiedelmünktől.
Ezek a személyes
és politikai veszélyek,
melyekkel szemben áll egy karakterisztikus kitérő,
melynek neve szkepticizmus. Ez egy eszme,
mely szerint
kezdetben nem döntöttünk véglegesen
az esetek vagy elvek mellett, melyeket vitatunk.
És ha Arisztotelész,
Locke, Kant, és Mill nem fejtették meg ezeket a kérdéseket,
kik vagyunk mi,
itt a Sanders Színházban, akik azt hiszik, hogy egy szemeszter alatt
megoldhatjuk.
Végül megeshet,
hogy mindenkinek megvan a saját értékrendje, és nincs miről beszélnünk.
Nincs érvelés.
Ez a
kitérés a szkepticizmus alól,
melyre a következőt
javaslom:
Igaz,
hogy ezeket a kérdéseket régóta vitatják,
de a tény,
hogy újból felbukkantak és fenn maradtak,
azt mutathatja,
hogy megfejteni őket egyik oldalról lehetetlen
másrészről elkerülhetetlen,
és ennek oka,
hogy minden nap megélünk egy választ
ezekre a kérdésekre.
Szkepticizmus, vállat vonni és feladni a morális reflektálást
nem megoldás.
Immanuel Kant
jól megfogalmazta a szkepticizmus problémáját.
Szerinte, a szkepticizmus az észérv nyughelye,
ahol visszatekinthet a dogmatikus vándorlására,
de ez nem válhat az állandó lakhelyévé.
A szkepticizmusban való megbékélés
sosem elégítheti ki az észérv nyugtalanságát.
Ezeket a sztorikat és érveket használtam, hogy rávilágítsak
a veszélyekre, a kísértésekre,
valamint a lehetőségekre. Összefoglalva,
a kurzus célja,
hogy felébressze
a nyugtalankodó észérvet,
és megnézni azt, hogy ez hová vezet.
Köszönöm.
Egy kilátástalan helyzetben,
- Meg kell tenned mindent a túlélésért. - Meg kell tenned mindent.
Meg kell tenned, amit kell. Egyszerű
Ha tizenkilenc napja nem ettél,
valakinek meg kell hoznia az áldozatot a túlélésért. -Rendben, mi a neve? - Marcus.
Mit mondana Marcusnak?
Múltkor,
pár sztorival
kezdtünk.
Pár morális dilemmával
trolibuszokról
és doktorokról
és egészséges betegekről,
aki kiszolgáltatottak,
hogy szervátültetés áldozatai legyenek.
Két dolgot figyelhettünk meg
ezekben a vitákban.
Az egyik, hogy hogyan folyt a vita.
Az ítélőképességünkkel kezdődött,
megfogalmaztuk a döntéseink
okát,
majd új esetekkel állítottuk szembe.
Újragondoltuk a döntéseinket,
egymás függvényében.
Észrevettük a belső nyomást, amely egyensúlyba hozná
a döntéseinket azokkal,
melyeket helyesnek tartunk,
szembeállítva őket.
Észrevehetünk valamit az érvelések tartalmáról is,
melyek felmerültek a vita során.
Észrevehettük, hogy olykor a tett moralitását annak következményében
kerestük, a világ állapotában, melyet létrehozott.
Konzekvencialista morális érvelésnek
hívtuk.
De úgyszint megfigyeltük,
hogy pár esetben
nem csak a végeredmény
számított,
hanem,
sokan éreztük,
hogy nem csak következmények de a tett belső tulajdonságai is fontosak
morális szempontból.
Néhányan úgy vélték, hogy bizonyos dolgok kategorikusan helytelenek,
még akkor is ha ezek
jó eredményt szülnek,
akkor is,
ha megmentenek öt életet
egy áráért.
Szembe állítottuk a konzekvencialista
morális érvelést
a ketegorikussal.
Ma,
és az elkövetkező pár napban
megvizsgáljuk az egyik legbefolyásosabb
verzióját a konzekvencialista
morális teóriának.
És ez az utilitarizmus filozófiája.
Jeremy Bentham,
a tizennyolcadik századi,
angol politikai filozófus
fogalmazta meg
először szisztematikusan
az utilitarista
morális teóriát.
Bentham elképzelése
alapvetően
nagyon egyszerű,
sok
moralásisan
intuitív vonzerővel.
Úgy vélte,
hogy
a helyes dolog,
az igaz dolog,
az ha
maximalizájuk
a használhatóságot.
Mit értett használhatóság alatt?
Szerinte ez az öröm kiegyensúlyozása
a fájdalom helyett,
boldogság szenvedés helyett.
És így jutottunk el
a kihasználhatóság
maximalizálásának elvéhez.
Megfigyelte,
hogy minden
emberi lényt
két független mester ural,
a fájdalom és az öröm.
Mi emberek
szeretjük az örömöt és nem szeretjük a fájdalmat.
Szóval a moralitást arra kell alapoznunk,
hogy szeretnénk-e kezdeni valamit az életünkkel,
vagy mint törvényhozók
vagy állampolgárok
a törvényt szeretnénk formálni.
A helyes tett, egyénként vagy együttesen
törekedni, hogy átfogóan maximalizáljuk
a boldogság
szintjét.
Bentham utilitarizmusát olykor ezzel a szlogennel foglalják össze:
A legtöbb jó a legtöbb számú embernek.
Vegyük
ezt az alapelvet,
majd teszteljük le és vizsgáljuk meg,
egy másik esetnél,
egy másik történetnél.
Ezúttal ez nem egy hipotetikus történet,
hanem egy valós eset,
a
La Mignonette.
Ez egy tizenkilencedik századi brit jogi eset,
mely híres
és sokat vitatott a jogi iskolákban.
Az eset erről szól.
Összefoglalom,
majd szeretném hallani,
hogyan döntenének,
ha önök lennének a bírák.
Egy korabeli újságcikk
számol be a részletekről:
Egy példátlanul elkeserítő tengeri balesetet
mesél el
a Mignonette jacht túlélőjeniek
története.
A hajójuk megfeneklett a Dél-Atlanti vizeken,
ezerháromszáz mérföldre a partfoktól.
A legénység négy tagja,
Dudley a kapitány
Stephens az elsőtiszt
Brooks a tengerész,
remek jellemvonásukról
voltak ismertek,
az újságcikk
szerint.
A legénység negyedik tagja a tizenhét éves
hajósinas
Richard Parker volt.
Árva
és családtalan,
az első hosszú útját töltötte a tengeren.
Az újság szerint, a barátjai tanácsa
ellenére vágott neki az útnak.
A fiatalság ambíciójával indult el,
remélve, hogy a kaland férfit farag belőle.
Sajnos ez nem így lett.
Az eset tényeit senki nem vitatta.
Egy hullám ütközött a hajónak
és a Mignonette elsüllyedt.
A legénység mentőcsónakra szált.
Az élelmük
mindössze
két
konzerv tarlórépából
állt,
friss víz nélkül.
Az első három napban nem ettek semmit.
A negyedik napon, felnyitottak egy konzervet,
majd megették.
A rákövetkező napon kifogtak egy teknőst,
mely a másik konzervvel együtt
elég volt,
hogy pár napig
kitartsanak, majd az azutáni nyolc napban
nem ettek semmit,
se élelem, se víz.
Képzeljük magunkat a helyzetükbe.
Mit tennénk?
Ők ezt tették.
Mostanra, Parker a hajósinas a mentőcsónak alján hever,
mivel tenger vizet ivott,
a többiek tanácsa ellenére,
és megbetegedett.
Látszólag haldokolt.
Szóval a tizenkilencedik napon Dudley kapitány javasolta,
hogy tartsanak
lottó sorsolást. Sorsot húznak,
hogy lássák
ki halna meg
a többiekért.
Brooks
visszautasította.
Nem tetszett neki az ötlet.
Nem tudjuk, hogy ez azért volt,
mert nem bízott a szerencséjében, vagy mert hitt a kategorikus morális
érvelésben.
Bármi volt is az oka,
nem történt sorsolás.
A következő nap sem,
volt hajó a láthatáron,
szóval Dudley szólt Brooksnak, hogy forduljon el,
majd intett Stephensnek,
hogy jobb lesz ha megölik Parkert.
Dudley elmondott egy imát,
szólt a fiúnak, hogy eljött a vég,
majd egy zsebkéssel átszúrta
a nyaki vénáját, megölve őt.
Brooks felhagyva a lelkiismeretes tiltakozással, csatlakozott a szörnyű kizsákmányoláshoz.
Négy napig,
ették a hajósinas testét és vérét.
Valós eset.
Ezután megmenekültek.
Dudley a megmentésüket
a naplójában
megdöbbentő eufemizmussal írja le:
"A huszonnegyedik napon,
reggelizés közben,
végre felbukkant egy hajó".
A túlélőket egy német hajó vette fel, majd vissza vitték őket az angliai Falmouthba,
ahol letartóztatták és bíróság elé állították őket.
Brooks
az állam tanúja lett,
míg Dudleyt és Stephenst vád alá helyezték. Nem tagadták a tényeket,
állították,
hogy kényszerből cselekedtek.
Ezzel védekeztek.
Szerintük
jobb ha egy hal meg,
hogy a többiek élhessenek.
Az ügyészt,
ez nem hatotta meg,
a gyilkosság az gyilkosság,
és az ügy bíróságra került. Képzeljük el, hogy az esküdtszék tagjai vagyunk,
és hogy leegyszerűsítsük dolgot,
tegyük félre a törvényt,
és tételezzük fel,
mint az esküdtszék tagjai
a mi feladatunk eldönteni,
hogy amit tettek morálisan
megengedhető volt vagy sem.
Hányan
mondanák,
hogy nem bűnös, vagyis amit tettek morálisan elfogadható?
És hányan, hogy bűnös,
vagyis morálisan helytelen?
A nagy többség.
Lássuk a döntések okait kezdve kisebbséggel.
Hallgassuk meg a védelmet
Dudley és Stephens ügyében.
Morális szempontból miért nem bűnösek?
Mik az okok?
Szerintem morálisan kifogásolható,
de szerintem van különbség moralitás
és törvényesen felelősségre vonhatóság közt.
Vagyis, ahogy a bíró mondta, ami morálisan helyes nem feltétlenül
törvényellenes, még ha szerintem a szükség
nem igazolja
a lopást, gyilkosságot, vagy más bűntényt,
egy bizonyos pontnál a szükség szintje
- felment a bűn alól. - Ok, rendben.
Mások a védelem mellett?
Morálisan indokolható
okok?
Igen, köszönöm
Szerintem,
egy kilátástalan helyzetben, meg kell tenned mindent a túlélésért.
Meg kell tenned mindent.
Meg kell tenned, amit kell. Egyszerű.
Ha
tizenkilenc napja nem ettél,
valakinek meg kell hoznia az áldozatot a túlélésért.
Sőt,
tételezzük fel, hogy túlélik és a társadalom hasznos tagjaivá válnak, akik hazatérve
millió jótékonysági szervezetet indítanak el, végül mindenki hasznára válva.
Nem tudom hazatérésük után mit tettek, lehet hogy
megöltek több embert de kitudja.
- Mi?
- Mi van hazamentek és merénylők lettek?
Tudni szeretnéd kit öltek meg.
Igaz, tudni szeretném.
- Rendben, mi a neve? - Marcus.
Rendben
Hallottuk a védelem,
pár képviselőjét,
most halljuk
a vádlókat.
Legtöbbjük szerint
helytelen volt. Miért? Igen?
Az első dolog, ami az eszembe jutott, hogy ha hosszú ideje nem ettek,
akkor
lehet,
hogy mentálisan labilisak lettek,
amit a védelem használhat,
mint indokot,
miszerint beszámíthatatlanok voltak, olyan döntéseket hoztak,
melyeket másképp nem tennének, és ha ez meggyőző érv,
hogy nem voltak tudatában annak, amit tettek, akkor ez azt sugallja,
hogy akik ezt meggyőző érvnek találják,
- úgy gonolják, hogy immorálisan cselekednek. - Azt szeretném hallani ön mit gondol, ön védi...
- Elnézés de ön bűnösnek szavazta, nem? - Szerintem nem cselekedtek morálisan helyesen
És miért nem? Mit modana? Itt van Marcus,
aki megvédte őket.
Azt mondta,
hallotta mit mondott.
Igen,
igen.
Meg kell tenned, amit kell egy ilyen helyzetben.
Mit mondana Marcusnak?
Ők nem...
nincs az a helyzet, ahol egy ember egy másik ember
sorsát vagy életét a saját kezébe vehetné.
Nincs ilyen hatalmunk.
Remek,
köszönöm, mi a neve?
- Britt - Rendben
Más valaki?
Mit mondana? Álljon fel.
Azon töprengek, hogy Parker beleegyezett-e, hogy Dudley és Stephens meggyilkolja őt.
Ha így volt,
akkor ez felmentené őket
a gyilkosság vádja alól, és a tett morálisan indokolható lesz?
- Érdekes, beleegyezés, mi a neve? - Kathleen
Hogyan nézne ki ez a jelenet?
Szóval,
Dudley zsebkéssel a kezében,
ima helyett
vagy még előtte,
odaszól: Parker,
elnézést,
de nagyon éhesek vagyunk.
Ahogy Marcus hangsúlyozta,
nagyon éhesek vagyunk,
úgysem húzod sokáig.
Mártír lehetsz.
Lennél mártír,
mit szólsz Parker?
Ez az eset
morálisan indokolható lenne? Tételezzük fel,
hogy Parker
félkómásan
belemegy.
- Nem hiszem, hogy morálisan indokolható lenne. - Még így sem? - Nem
Még beleegyezéssel sem
lenne morálisan indokolható?
Van valaki,
aki szerint
a belegyezés
morálisan indokolhatóvá teszi? Fel a kezekkel,
akik így gondolják.
Érdekes.
A beleegyezés
miért lenne más morális szempontból?
Szerintem ha ez a saját ötlete lenne,
és nem a többieké,
akkor ebben a helyzetben
elfogadható lenne, mivel nem lehetne azt mondani,
hogy a többiek
kényszerítették. - Aha
Szerintem,
ha eldöntötte, hogy feláldozza magát,
akkor ez egyesek szemében becsületre méltó dolog,
mások szemében pedig nem.
Szóval ha ő rukkolt elő az ötlettel,
akkor elfogadható
morálisan.
Másképp
ha csak belekényszerítették
a helyzet miatt
akkor nem.
Van, aki szerint
Parker belegyezése sem
tenné
elfogadhatóvá?
Valaki?
Igen, mondja, álljon fel.
Szerintem Parker
abban a reményben
halna meg, hogy a többieket megmentik.
A halálára nincs biztos ok,
mivel nem tudni,
hogy mikor mentik meg őket, vagyis fölöslegesen halna meg.
Addig ölnék egymást, amíg megmenekülnek, és a végén nem maradna senki?
A végén úgyis meghal valaki.
A morális logika szerint igen.
Mindig,
egyesével megölnék a leggyengébbet,
amíg
meg nem mentik őket, szerencsére hármójukat ebben az esetben.
Ha
Parker beleegyezett volna
elfogadható lett volna?
Nem, még így sem.
Modja el miért.
Először is a kannibalizmus
morálisan helytelen,
nem kellene embert ennünk.
Szóval,
a kannibalizmus morálisan kifogásolható,
ezért még ha várnak is arra,
hogy valaki meghaljon,
akkor is kifogásolható?
Igen, számomra.
Szerintem,
mindenkinek
a saját moralitásától függ, véleményem szerint,
persze mindenkinek más a véleménye.
Lássuk mások véleményét,
hátha
ezek
meg tudják győzni.
Próbáljuk meg.
Van valaki,
akit a belegyezés indoka vezérel,
aki elmondaná,
hogy ez miért tesz akkora
morális különbséget?
Mi van a lottó ötlettel,
az belegyezésnek számít? Emlékezzünk vissza,
Dudley javasolta a sorshúzást.
Mi van ha belemennek?
Hányan
mondanák,
hogy ez rendben van. Tételezzük fel,
hogy a hajósinas veszít,
és a történet folytatódik változatlanul. Hányan mondanák, hogy morálisan elfogadható?
Több a kéz ha a lottót is belevesszük. Halljunk valakit,
aki szerint a lottó morális különbséget tenne.
Miért?
Szerintem.
ami
bűnné teszi az az,
hogy eldöntötték, hogy az ő életük fontosabb, mint Parkeré,
ami az alapja minden bűncselekménynek
nem?
Az én szükségleteim, vágyaim fontosabbak, mint a tieid alapon.
Ha viszont sorsot húznak,
amibe mindenki beleegyezik,
akkor ez önfeláldozás mindenki részéről.
Akkor ez rendben lenne?
Kicsit groteszk de...
- Morálisan elfogadható? - Igen.
- Mi a neve? - Matt.
Szóval önt nem
a kannibalizmus zavarja,
hanem a törvényes eljárás hiánya.
Mondhatjuk így is.
Valaki, aki egyetért Mattel,
mondana valamit,
arról,
hogy a sorshúzás
miért tenné
morálisan elfogadhatóvá.
Kezdetektől fogva a probléma az volt, hogy a hajósinas véleményét nem kérte ki
senki,
arról hogy mi legyen vele, míg a sorshúzásnak
ő is
a részese lett volna, így csak el lett döntve,
- hogy ő fog meghalni. - Igen, ez történt meg a valóságban,
de ha lett volna sorshúzás, és minden belementek volna,
akkor ez elfogadható lenne?
Igen, mert mindenki tudná, hogy valaki meghal,
míg
a hajósinas nem tudta,
hogy tárgyalások folynak,
nem volt
figyelmeztetés,
- hogy hé, lehet én fogok meghalni. - Rendben, tegyük fel mindenki belemegy,
a lottóba, sorsot húznak, a hajósinas veszít, de meggondolja magát.
Már el lett döntve, verbális szerződést kötöttek, nem lehet visszavonni.
Eldöntötted, hogy meghalsz a többiekért.
Ha
más halna meg,
megennéd.
De mondhatná, hogy tudom, de veszítettem.
Szerintem a morális probléma abban rejlik, hogy nem kérdezték meg a hajósinast,
ez teszi szörnyűvé,
hogy nem tudta mi folyik, mert ha tudta volna,
akkor
- elfogadhatóbb lett volna. - Rendben.
Valaki,
aki úgy gondolja
morálisan elfogadható,
de csak húsz százalékba?
Marcussal az élen.
Van aki szerint,
az igazi probléma
a belegyezés hiánya?
Legyen az a lottóval vagy a törvényes eljárással kapcsolatos,
vagy
Kathleen gondolata,
a belegyezés hiánya
a halál
pillanatában.
És ha hozzáadjuk a belegyezést,
akkor
többen gondolnák az áldozatot
morálisan elfogadhatónak.
Szeretném végre hallani azokat,
akik szerint
beleegyezéssel sem
sorshúzással sem
még
egy utolsó
beleegyező nesszel Parkertől
az
utolsó pillanatban
sem lenne
elfogadható,
és miért nem lenne az.
Ezt szeretném hallani. Igen?
Végig,
a kategorikus morális érvelést tartva szem előtt,
azon gondolkoztam,
hogy el tudnám fogadni a lottó ötletet és azt,
hogy a vesztes a saját kezével
végezne magával,
vagyis nem történne gyilkosság, de még így is
kényszerűnek hat, és szerintem nincs benne megbánás,
Dudley naplója
szerint csak reggeliztek,
olyan érzés,
mintha nem értékelné más életét.
Úgy érzem,
- hogy a kategorikus álláspontot kell választanom. - Megdobná egy könyvvel,
mikor hiányzik belőle a megbánás vagy a tudat, hogy rosszat tett.
Rendben, vannak mások
a védelmében,
akik szerint kategorikusan rossz. Beleegyezéssel vagy nélkül? Igen, miért?
A társadalmunk normái szerint, a gyilkosság az gyilkosság,
ugyanúgy tekintünk rá, helyzettől függetlenül,
- nem teszünk köztük különbséget. - Remek, had kérdezzek valami.
Három élet veszett volna oda,
vagy egy.
A hajósinasnak nem volt családja,
nem függött tőle senki,
a többieknek családjuk volt Angliában, akik függtek tőlük,
feleség és gyerekek.
Gondoljon vissza Benthamra,
szerinte gondolnunk kell
mindenki jólétére, használhatóságára,
a boldogságára. Össze kell adnunk,
szóval ez nem csak egy vagy három,
de a hátra maradtak is.
Az említett londoni újság,
és a közvélemény szimpatizált
velük.
Sszerintük ha nem lettek volna
motiválva
az érzelmeik által
és aggódtak volna a családjaik miatt, akkor bizonyára
nem tették volna meg. Különbözik ez azoktól,
akik
csak a családjukat szeretnék etetni? Szerintem nem, szerintem
ha megölök valakit, hogy jobb helyzetbe kerüljek, az gyilkosság, és szerintem ezt mind
egy kalap alá kell venni. Ahelyett, hogy bizonyos tevékenységeket
büntetnék,
és bizonyos dolgokat erőszakosabbnak tüntetnék fel,
mikor ezek ugyanannak a bűntettnek
az árnyaltai, vagyis a szükség a családunk etetésére.
Tegyük fel, hogy harminc emberről van szó,
vagy háromszázról,
egy élet háromszázért,
vagy
háromezer.
Tegyük fel a tét még magasabb.
Szerintem a helyzet változatlan.
Ön szerint Bentham tévedett, amikor azt mondta,
hogy
összboldogságot kell figyelembe venni?
- Nem hiszem, hogy tévedett volna, de a gyilkosság az gyilkosság. - Tévednie kellett,
- ha magának igaza van. - Akkor tévedett.
Köszönöm, remek érvelés.
Rendben, tekintsük meg,
hogy
mennyi
ellenérvet hallottunk.
Hallottunk párat a védelmükben.
A védelem központjában
a szükség,
a kilátástalan helyzet,
és hallgatólagosan
a többség java állt.
És nem csak ez
de a szélesebb hatókör is,
mint a családjaik, akik rájuk vannak szorulva.
Parker árva volt,
senkinek nem hiányozna.
Szóval
ha összeadjuk,
ha kiszámítanánk
az eggyensúlyt
a boldogság és a szenvedés közt,
akkor mondhatnánk,
hogy amit tettek az helyes volt.
Hallhattunk legalább három különböző fajta ellenérvet is.
Az egyik szerint,
amit tettek az kategorikusan helytelen volt.
A hátsó sorból.
Kategorikusan helytelen.
A gyilkosság az gyilkosság, mindig helytelen,
még akkor is ha
megnöveli az összboldogságot
a társadalomban.
Kategorikus ellenérv.
De ki kell még derítenünk,
hogy a gyilkosság
miért kategorikusan helytelen.
Talán mert
még a hajósinasoknak is vannak alapvető jogaik?
És ha igen,
akkor ezek nem valamiféle magasabb jóléti, használhatósági,
vagy boldogsági eszmékből fakadnak? Első kérdés.
Mások szerint
a sorshúzás igazságos
eljárás lenne.
Ahogy Matt mondta.
Pár ember megingott ennek hallatán.
Ez nem kimondottan kategorikus ellenérv.
Ezek szerint
mindenkit egyenlőnek kell számolni,
még ha a nap végén
egyet feláldozunk
a közjó érdekében.
Így egy másik kérdést kell megvizsgálnunk.
Egy bizonyos eljárásba való beleegyezés,
még ha ez törvényes is,
miért indokolja a cselekedetből
kifolyó végeredményt?
Második kérdés,
és harmadik kérdés.
A beleegyezés alapvető gondolata.
Kathleen vezetett minket ide.
Ha a hajósinas maga egyezett volna bele
és nem nyomás alatt,
akkor
elfogadható lett volna a meggyilkolása.
Még többjüknek tetszett ez az ötlet.
De ez felvet
egy harmadik filozófiai kérdést.
A beleegyezés, miféle morális
munkát
végez?
A beleegyezés, miért tesz
akkora morális különbséget?
Egy bűntett, beleegyezés nélkül kiontani valaki életet
morálisan
megengedhető
beleegyezéssel?
Hogy megvizsgáljuk ezt a három kérdést,
el kell olvasnunk pár filozófus művét.
Legközelebb
belepillantunk
Bentham
és John Stuart Mill, utilitarista filozófusok műveibe.