Pravednost Michael Sandel
Moralna strana ubojstva
Ovo je kolegij o pravednosti i započet ćemo jednom pričom.
Pretpostavimo da ste vozač tramvaja
i vaš tramvaj juri tračnicama 90 km na sat,
a na kraju tračnica uočavate pet radnika koji rade na pruzi.
Pokušavate stati, ali ne možete,
kočnice vam ne rade.
Očajni ste jer znate
da ako se zaletite u tih pet radnika,
svi će poginuti.
Pretpostavimo da to znate sa sigurnošću
i osjećate se bespomoćni
dok ne primijetite sporedni kolosijek s desne strane
a na kraju tog kolosijeka je jedan radnik koji radi na pruzi.
Vaš upravljač radi pa možete skrenuti tramvaj, ako želite,
na sporedni kolosijek,
i tako ubiti jednog radnika, ali poštedivši petoricu.
Evo našeg prvog pitanja.
Što je ispravno učiniti?
Što biste vi učinili?
Hajde da provedemo anketu.
Koliko bi vas skrenulo tramvaj na sporedni kolosijek?
Dignite ruke.
Koliko vas ne bi?
Koliko bi vas nastavilo ravno?
Ostavite podignute ruke, oni koji bi išli ravno naprijed.
Šačica ljudi bi, velika većina bi skrenula.
Da čujemo prvo ...
Sada moramo istražiti razloge zašto mislite da je to ispravno.
Počnimo s većinom, koja bi skrenula na sporedni kolosijek.
Zašto bi to učinili?
Koji bi bio vaš razlog?
Tko bi nam iznio svoj razlog?
Samo naprijed, ustanite.
Zato jer ne može biti ispravno ubiti petoro kad možete ubiti samo jednoga, umjesto toga.
Ne bi bilo u redu ubiti petoricu, ako možete ubiti samo jednog umjesto toga.
To je dobar razlog.
Tko još?
Da li se svi slažu s tim razlogom?
Izvolite.
Mislim da je to isti razlog zbog kojeg ljude koji su u 9/11 upravljali avionom
i spustili ga na polje u Pennsilvaniji, smatramo herojima
jer odabrali da ubiju ljude u avionu, a ne još više ljudi u zgradama.
Znači, princip je bio isti u 9/11, tragična okolnost,
bolje ubiti jednoga da bi petorica preživjela?
Je li to razlog za većinu vas koja bi skrenula?
Da čujemo sada one koji su u manjini,
one koji ne bi skrenuli.
Mislim da je to ista vrsta mentaliteta koja opravdava genocid i totalitarizam,
kako bi spasili jednu naciju, istrebljujete drugu.
Pa što bi vi učinili u tom slučaju?
Kako bi izbjegli užase genocida, vi bi se zaletili u petoricu i ubili ih?
Po svoj prilici, da.
Dobro, tko još?
To je hrabar odgovor, hvala.
Razmotrimo drugi slučaj s tramvajem
i pogledajmo da li bi, oni od vas koji su u većini,
i dalje žele ostati uz princip,
bolje da umre jedan, da bi preživjela petorica.
Ovaj puta vi niste vozač tramvaja, nego promatrač.
Stojite na mostu iznad tramvajske pruge,
a prugom se približava tramvaj.
Na kraju pruge nalazi se 5 radnika,
kočnice ne rade,
tramvaj samo što nije naletio na petoricu i ubio ih.
A sada, vi niste vozač i zaista se osjećate bespomoćni.
Dok ne primijetite da pokraj vas stoji
naginjući se preko ograde mosta,
jedan vrlo debeli čovjek.
I mogli biste ga gurnuti
on bi pao s mosta na tračnice
točno ispred tramvaja,
on bi poginuo, ali bi spasio petoricu.
Koliko vas bi gurnulo debelog čovjeka s mosta? Dignite ruke.
Koliko vas ne bi?
Većina ljudi ne bi.
Postavlja se očito pitanje,
što se dogodilo s principom
Bolje spaiti pet života, čak i po cijenu žrtvovanja jednog, što je s principom
koji su skoro svi podržali u prvom slučaju?
Želio bih čuti nekoga iz većine u oba slučaja.
Kako objašnjavate razliku između ta dva slučaja?
Mislim da drugi uključuje aktivni izbor da se osobu gurne.
Mislim da se, u suprotnom, ta osoba sama ne bi uplela u tu situaciju,
pa birati u njegovo ime
da ga se uključi u nešto što bi u protivnom izbjegao,
mislim da je više od onog što imate u prvoj situaciji
gdje tri strane, vozač i dvije grupe radnika već jesu u toj situaciji.
Ali momak koji radi na sporednom kolosijeku,
on nije odabrao da žrtvuje svoj život ništa više od debelog čovjeka, zar ne?
To je istina, ali bio je na pruzi.
Ovaj momak je bio na mostu!
Možete nastaviti ako želite.
Dobro, to je teško pitanje.
Bili ste dobri, jako dobri, to je teško pitanje.
Tko bi još pokušao naći način za usaglašavanje
reakcije većine u ova dva slučaja?
Pretpostavljam, u prvom slučaju, gdje imate jednog radnika i petoricu,
izbor je između te dvije grupe i morate jednu izabrati
i ljude će poginuti zbog tramvaja,
ne nužno zbog vaše direktne akcije.
Tramvaj je van kontrole i vi u djeliću sekunde morate donijetu određenu odluku,
dok je guranje čovjeka s mosta stvarni čin ubojstva s vaše strane,
nad time imate kontrolu, dok nad tramvajem nemate kontrolu.
Zato mislim da je to malo drugačija situacija.
U redu, tko ima odgovor?
Tko želi odgovoriti?
Je li to pravo objašnjenje?
Ja mislim da to nije baš dobar razlog
jer u oba slučaja morate odlučiti tko će umrijeti
jer ili ćete izabrati da skrenete i ubijete osobu
što je aktivna svjesna odluka da skrenete,
ili ćete izabrati da gurnete deebelog čovjeka, što je također aktivni svjesni čin.
Dakle u oba slučaja radite izbor.
Želite li odgovoriti?
Nisam baš siguran da je tako, još uvijek mi se čini da je drrugačije,
time što ste nekoga bacili na tračnice i ubili ga,
vi ste ga ustvari sami ubili.
Gurate ga, vlastitim rukama.
Gurate ga, a to je drugačije od upravljanja nečim što će uzrokovati smrt.
To zaista ne zvuči ispravno kad to ovako govorim.
Ne, to je dobro, kako se zovete?
Andrew.
Andrew, dozvoli da te pitam ovo:
Pretpostavimo,
stojeći na mostu kraj tog debelog čovjeka,
ne moram ga gurnuti,
pretpostavimo da stoji na poklopcu koji mogu otvoriti okrećući neki kotač, ovako.
Biste li ga okrenuli?
Zbog nekog razloga to izgleda još više pogrešno.
Mislim, možda ako bi se slučajno naslonili na taj kotač ili tako nešto.
Ili recimo da tramvaj leti prema sklopci koja će otvoriti poklopac,
onda bih se mogao složiti s tim.
Pošteno, to još uvijek izgleda pogrešno
na način na koji nije izgledalo u prvom slučaju skretanja.
I na još jedan način, u prvoj situaciji vi ste direktno uključeni u situaciju,
u drugoj ste samo promatrač,
pa imate izbor da se uključite ili ne guranjem debelog čovjeka.
Zaboravimo na trenutak na ovaj slučaj.
Zamislimo drugačiji slučaj. Ovaj puta vi ste doktor na hitnoj
i dolazi vam šest pacijenata
koji su stradali u groznoj prometnoj nesreći.
Njih pet zadobilo je srednje teške povrede,
jedan je u kritičnom stanju i trebao bi vam cijeli dan da se pobrinete za njega,
no za to vrijeme onih pet bi moglo umrijeti.
Ili se možete pobrinuti za tu petoricu, ali za to vrijeme onaj kritični bi mogao umrijeti.
Koliko vas bi spasilo petoricu da ste doktor?
Koliko bi vas spasilo jednoga?
Vrlo malo ljudi, samo šačica.
Isti razlog, pretpostavljam?
Jedan život nasuprot pet.
Sada razmotrite slučaj drugog doktora.
Ovaj puta vi ste kirurg za transplantacije,
imate 5 pacijenata i svakom je očajnički nužna transplantacija organa kako bi preživio.
Jednom treba srce, jednom pluća, jednom bubreg, jednom jetra
i petom gušterača.
Ali nemate nijednog darivatelja organa.
Uskoro ćete gledati kako umiru.
A onda vam sine,
da je u sobi do zdravi mladić koji je došao na pregled.
Sviđa vam se to?
I on je zadrijemao,
mogli biste potiho ući,
izvaditi mu pet organa, ta osoba bi umrla,
ali mogli biste spasiti petoricu.
Koliko bi vas to učinilo? Itko?
Koliko? Dignite ruke, ako bi to učinili.
Netko na balkonu?
Vi bi? Budite oprezni, ne naginjite se previše.
Koliko ne bi?
U redu.
Što vi kažete, govorite vi sa balkona koji bi izvadili organe, zašto?
Ja bi zapravo htio razmotriti malo drugačiju mogućnost,
tako da uzmem jednog od onih kojima treba organ,
koji će prvi umrijeti i iskoristio bi njegova četiri zdrava organa
da spasim preostalu četvoricu.
To je prilično dobra ideja.
To je sjajna ideja,
osim činjenice
da ste upravo uništili filozofsku poantu.
Odmaknimo se malo od ovih priča i argumenata.
da uočimo nekoliko stvari u načinu kako su se argumenti počeli razvijati.
Određeni moralni principi već su se počeli pojavljivati
u diskusijama koje smo vodili.
Pa hajde da vidimo koji su to moralni principi.
Prvi moralni princip koji se pojavio u diskusiji kaže
da spravna stvar, moralna stvar koju treba učiniti
ovisi o posljedicama kojima će rezultirati vaše djelovanje.
Na kraju dana, bolje je da prežive petorica
čak i ako jedan mora umrijeti.
To je primjer konsekvencijalnog (posljedičnog) moralnog rasuđivanja.
Konsekvencijalno moralno rasuđivanje locira moralnost u posljedicama nekog čina
u stanju svijeta koji će biti rezultat onoga što učinite.
Ali onda smo otišli malo dalje razmatrajući druge slučajeve
i ljudi nisu baš bili sigurni
u konsekvencijalno moralno rasuđivanje
kad su oklijevali gurnuti debelog čovjeka s mosta
ili iščupati organe nevinog pacijenta.
Ljudi su ukazivali na razloge
povezane s intrinzičnom kvalitetom samog čina.
bez obzira na posljedice.
Ljudi su se opirali,
ljudi su mislili da je to jednostavno pogrešno, kategorički pogrešno,
ubiti osobu, nevinu osobu, čak i u ime spašavanja pet života.
Bar su tako ljudi mislili u drugoj verziji priče koju smo razmatrali.
To ukazuje na drugi kategorički način razmišljanja o moralnom rasuđivanju.
Kategoričko moralno rasuđivanje locira moralnost u određenim apslutnim moralnim uvjetima,
određenim kategoričkim dužnostima i pravima bez obzira na posljedice.
U danima i tjednima pred nama istraživat ćemo razlike između
konsekvencijalnih i kategoričkih moralnih principa.
Najutjecajniji primjer konsekvecijlanog moralnog rasuđivanja utilitarizam,
doktrina koju je razvio Jeremy Bentham, engleski političkii filozof 18. stoljeća.
Najvažniji filozof kategoričkog moralnog rasuđivanja
je Emmanuel Kant, njemački filozof 18. stoljeća.
Stoga ćemo razmotriti ova dva različita načina moralnog rasuđivanja
procijeniti ih i također razmotriti druge.
Ako pogledate nastavni program, primijetit ćete da čitamo niz sjajnih i čuvenih knjiga,
knjige Aristotela, Johna Lockea, Immanuela Kanta, Johna Stewarta Milla i drugih.
Također ćete primijetiti u programu da ne čitamo samo te knjige,
također se bavimo suvremenim političkim i pravnim kontraverzama
koja potiču filozofska pitanja.
Diskutirat ćemo o jednakosti i nejednakosti,
afirmativnu akciju (pozitivnu diskriminaciju),
slobodu govora nasuprot govora mržnje,
istospolne brakove, vojnu obavezu,
spektar praktičnih pitanja.
Zašto? Ne samo da bi oživjeli te apstraktne i daleke knjige,
već da rasvjetlimo, razotkrijemo, kako filozofija utječe na
naše svakidašnje živote, uključujući naše političke živote.
Zato ćemo čitati te knjige i raspravljati o tim pitanjima
i vidjeti kako svaki od njih utječe i rasvjetljava druge.
To može zvučati dosta privlačno, ali ovdje vas moram upozoriti na nešto.
A upozorenje je sljedeće:
čitanje ovih knjiga na ovaj način,
kao vježbu u samo-spoznaji,
čitanje na ovaj način nosi određene rizike,
rizike koji su istovremeno osobni i politički,
rizike koje poznaje svaki student političke filozofije.
Ti rizici proizlaze iz činjenice
da nas filozofija uči i zbunjuje
suočavajući nas s onim što već znamo.
Tu postoji jedna ironija,
teškoća ovog kolegija skriva se u činjenici da vas uči ono što već znate.
To radi uzimajući ono što znamo iz poznatih neupitnih okruženja,
i pretvarajući to u nešto nepoznato.
Na taj način su funkcionirali oni primjeri,
s hipotetičkim pretpostavkama s kojima smo započinjali, mješavinom šaljivog i razboritog.
Jednako tako funkcioniraju i te filozofske knjige.
Filozofija nas otuđuje od poznatog,
ne tako da nam daje nove informacije,
nego pozivajući i provocirajući
novi način gledanja,
ali, i tu postoji rizik,
jednom kada ono poznato postane strano,
nikada više nije potpuno isto.
Samo-spoznaja je kao izgubljena nevinost,
kako god bilo uznemirujuće, kada ju nađete
nikada je više ne možete od-misliti
ili ne-znati.
Ono što čini ovaj poduhvat teškim
ali također intrigantnim,
je to da je moralna i politička filozofija priča
i vi ne znate kuda ta priča vodi, ali ono što znate
je da je to priča o vama.
To su osobni rizici,
a što je s političkim rizicima?
Jedan način predstavljanja kolegija poput ovog
bio bi obečavajući vam da čitanjem ovih knjiga
i diskutiranjem o ovim pitanjima
postat ćete bolji, odgovorniji građani.
Propitivat ćete presumpcije javnih politika,
dorađivati svoje političke prosudbe,
postat ćete učinkovitiji sudionik javnih zbivanja.
Ali to bi bilo nepotpuno i obmanjujuće obećanje.
Politička fizofija uglavnom ne funkcionira na taj način.
Morate dozvoliti mogućnost
da vas politička filozofija može učiniti gorim građaninom,
a ne boljim,
ili barem gorim građaninom prije no što vas učini boljim.
A to je zbog toga jer je filozofija
aktivnost koja udaljava i čak iscrpljuje.
A to vidite vraćajući se Sokratu;
ima jedan dijalog, Gorgija,
u kojem jedan od Sokratovih prijatelja, Kalikle, pokušava odvratiti ga od filozofiranja.
Kalikle kaže Sokratu, 'Filozofija je zgodna igračka,
ako se u nju upuštamo umjereno u primjereno životno doba,
ali ako na njoj ustrajemo više no što treba, ona je apsolutna propast,'
'Poslušaj moj savjet,' kaže Kalikle, 'ostavi se rasprave,
nauči vještine aktivnog života,
neka ti modeli ne budu ti ljudi koji vrijeme provode u tim sitničavim igrama riječi,
već oni koji imaju dobro situiran život i reputaciju i mnoge druge blagodati.'
Kalikle zapravo Sokratu kaže,
'Okani se filozofiranja, uozbilji se,
upiši se u poslovnu školu.'
I Kalikle je bio u pravu.
Bio je u pravu utoliko
što nas filozofija udaljava od konvencija, utvrđenih postavki i prihvaćenih vjerovanja.
To su rizici, osobni i politički,
a unatoč tim rizicima postoji karakteristično odstupanje,
ime tog odstupanja je skepticizam.
To je ideja, ide ovako nekako:
nismo riješili, jednom zauvijek,
ni slučajeve ni principe o kojima smo raspravljali na početku,
a kad Aristotel i Locke i Kant i Mill nisu mogli riješiti ta pitanja nakon svih tih godina,
tko smo mi da mislimo
da ih mi, ovdje u Sanders Theatre tijekom jednog semestra možemo riješiti?
Možda je samo stvar u tome da svaka osoba ima vlastite principe
i ništa se više o tome nema za reći, nikakvo rasuđivanje.
To je izbjegavanje.
Izbjegavanje spepticizmom
na što bih ja dao sljedeći odgovor:
Istina, o ovim pitanjima se rspravlja već dugo vremena,
ali sam činjenica da se uvijek iznova pojavljuju i ustraju,
može sugerirati da, iako su u nekom smislu nemoguća,
neizbježna su u drugom,
a razlog zašto su neizbježna.
Razlog zašto su neizbježna je
da mi svakoga dana živimo odgovarajući na ta pitanja.
Zato skepticizam, dizanje ruku i odustajanje od moralnog promišljanja,
nije rješenje.
Immanuel Kant vrlo dobro je opisao problem sa skepticizmom kad je napisao:
'Skepticizam je počivalište za ljudski razum
gdje mo razmišljati o svojim dogmatskim lutanjima,
ali nije mjesto za trajno obitavanje.'
'Jednostavno se pomiriti sa skepticizmom,' pisao je Kant,
'nikada ne može biti dovoljno za prevladavanje nemira razuma.'
Pokušao sam, kroz ove priče i argumente, izložiti neki vid rizika i iskušenja
opasnosti i mogućnosti.
Zaključit ću rekavši: da je cilj ovog kolegija
probuditi nemir razuma i vidjeti kuda bi mogao voditi.
Hvala vam.
U tako očajnoj situaciji morate učiniti ono što morate da bi preživjeli.
Morate učiniti ono što morate?
Što morate, morate, baš tako.
Ako 19 dana niste ništa jeli, netko se mora žrtvovati da ljudi mogu preživjeti.
U redu, dobro je. Kako se zovete?
Marcus.
Što ćete kazati Marcusu?
Prošli puta samo započeli s nekim pričama,
moralnim dilemama u vezi tramvaja.
i doktora i zdravih pacijenata u opasnosti da budu žrtve transplantacije organa.
Uočili smo dvije stvari u vezi diskusija koje smo imali
Jedna se odnosi na način na koji smo diskutirali;
počelo s našim ocjenama u danim slučajevima.
Pokušali smo artikulirati razloge odnosno principe
koji leže iza naših ocjena,
a onda, suočeni s drugim slučajem našli smo se da preispitujemo te principe
mijenjajući ih u ovisnosti o drugima.
I primijetili smo ugrađeno nastojanje da ih uskladimo,
naše ocjene danih slučajeva
i principe koje bismo usvojili nakon promišljanja.
Također smo uočili nešto u vezi sadržaja argumenata
koji su se pojavili tokom diskusije.
Primijetili smo da smo ponekad u iskušenju locirati moralnost nekog čina u posljedicama,
u rezultatima, u stanju svijeta koje proizvodi taj čin.
To smo nazvali konsekvencijalnim moralnim rasuđivanjem.
No, primijetili smo također da u nekim slučajevima
nisu dominirali samo rezultati.
Ponekad mnogi od nas su osjećali
da ne samo posljedice, nego i intrinzična karakteristika čina ima moralnu važnost.
Neki ljudi su tvrdili da postoje određene stvari koje su kategorički neispravne,
čak i ako donose dobar rezultat,
čak i ako spašavaju petoro ljudi po cijenu jednog života.
Stoga smo suprotstavili konsekvencijalne moralne principe kategoričkima.
Danas i sljedećih nekoliko dana
preispitat ćemo jednu od najutjecajnijih verzija konsekvencijalne teorije morala,
a to je filozofija utilitarizma.
Jeremy Bentham, engleski politički filozof 18. stoljeća,
prvi je jasno sistematski izložio utilitarističku teoriju morala,
a Benthamova ideja, njegova ključna ideja,
vrlo je jednostavna
i moralno intuitivno vrlo dopadljiva.
Benthamova ideja je sljedeća:
ono što je ispravno učiniti, što je pravedno učiniti,
je maksimizirati korisnost.
Što je mislio pod korisnost?
Pod korisnost je podrazumijevao ravnotežu
ugode i boli, radosti i patnje.
Tako smo došli do principa maksimiziranja korisnosti.
Započeo uočivši da svima nama,
svim ljudskim bićima,
upravljaju dva suverena gospodara, bol i ugoda.
Mi ljudska bića volimo ugodu i ne volimo bol
i zato bismo moralnost morali bazirati
- bez obzira da li se radi o našem vlastitom životu
ili kao zakonodavci ili građani razmišljamo kakav bi trebao biti zakon -
- ispravno je da individualno ili kolektivno djelujemo tako da maksimiziramo
sveopću razinu sreće,
Benthamov utilitarizam se ponekad sažima sloganom:
'najveće dobro za najveći broj'.
S tim osnovnim principom korisnosti pri ruci,
krenimo ga testirati i propitivati kroz još jedan slučaj,
još jednu priču, ali ovoga puta to nije hipotetska priča,
nego priča iz stvarnog života,
slučaj Kraljice protiv Dudley i Stevensa.
To je čuveni britanski pravni spor iz 19. stoljeća
o kojem se mnogo raspravlja na pravnim fakultetima.
Evo što se dogodilo:
- ukratko ću ispričati priču, a onda bih želio čuti kako bi vi presudili
zamiljajući da ste vi porota.
Tadašnja priča u novinama opisala je pozadinu.
Nikada nije bila ispričana tužnija priča o udesu na moru
no što je priča preživjelih sa broda Mignonette