Probabil ați auzit până acum
că inegalitatea economică e la cel mai înalt nivel,
că cea mai bogată o zecime de un procent din Statele Unite
are la fel de multă bogăție ca 90% din cei de la bază,
sau că cele mai bogate opt persoane din lume
au la fel de mulți bani
cât cei mai săraci 3,5 miliarde de locuitori ai planetei.
Știați că inegalitatea economică este asociată cu vieți mai scurte,
mai puțină fericire,
criminalitate mai mare
și mai mult abuz de droguri?
Acestea sună ca probleme ale sărăciei,
dar printre națiunile bogate, dezvoltate
aceste probleme de sănătate și sociale
sunt de fapt mai strâns legate de inegalitatea dintre venituri
decât de veniturile absolute.
Și din această cauză,
Statele Unite,
cea mai bogată și cea mai inegală dintre națiuni,
se descurcă mai rău decât toate celelalte țări dezvoltate.
Sondajele arată că majoritatea americanilor,
atât democrați cât și republicani,
cred că inegalitatea e prea mare și doresc o salarizare mai egală.
Și totuși, ca societate, nu pare să putem să găsim un punct comun,
consensul, voința politică care să facă ceva în legătură cu asta.
Pentru că, inegalitatea a crescut în ultimele decenii,
polarizarea politică a crescut odată cu ea.
Îi vedem pe cei care nu sunt de acord cu noi ca idioți sau ca imorali.
Aproape jumătate din democrați și republicani
acum cred că cealaltă parte nu doar că greșește,
ci că e o amenințare pentru națiune.
Și această animozitate ne împiedică să găsim soluții comune
ca să schimbăm lucrurile.
Sunt profesor de psihologie socială la Universitatea din Carolina de Nord,
și studiez efectele inegalității asupra gândirii și comportamentului oamenilor.
Voi argumenta că nu este doar o întâmplare nefericită
că inegalitate și divizarea politică au crescut împreună.
Există motive psihologice bune
ca inegalitatea să ducă la rupturi în politica noastră.
Asta înseamnă că sunt căi psihologice bune
pentru a le îmbunătăți pe amândouă.
Pentru a înțelege de ce inegalitatea e atât de puternică,
mai întâi trebuie să înțelegem că ne comparăm constant
cu alți oameni,
și când facem asta,
ne place foarte mult să ne considerăm mai buni,
și ni se pare dureros să fim undeva jos în clasament.
Psihologii numesc asta „efectul mai bun decât media”.
Majoritatea oamenilor cred că sunt mai buni decât media
la aproape orice,
ceea ce nu e posibil, pentru că asta înseamnă media.
(Râsete)
Dar așa simt oamenii.
Majoritatea cred că sunt mai inteligenți decât media,
muncesc mai mult decât media
și sunt mai calificați social.
Majoritatea cred că sunt șoferi mai buni decât media.
(Râsete)
E adevărat chiar dacă faci studiul pe un eșantion de oameni
internați în spital din cauza unui accident pe care l-au provocat.
(Râsete)
Vrem cu adevărat să ne considerăm mai buni decât media
și dacă vedem că e altfel,
e o experiență dureroasă căreia trebuie să îi facem față.
Și facem asta prin schimbarea modului în care vedem lumea.
Pentru a înțelege cum funcționează,
eu și colaboratorii mei am făcut un experiment.
Le-am cerut participanților să facă o sarcină pentru a câștiga bani,
și în realitate, toată lumea a câștigat aceeași sumă de bani.
Dar i-am împărțit la întâmplare în două grupuri,
și am spus unui grup că s-au descurcat mai bine decât media,
iar celuilalt grup am spus că s-au descurcat mai rău decât media.
Deci, avem un grup care se simte mai bogat și un grup care se simte mai sărac,
dar fără niciun motiv obiectiv.
Și apoi le-am pus câteva întrebări.
Când i-am întrebat: „Cât de buni sunteți la luarea deciziilor?”
grupul mai bun decât media a spus că sunt mai competenți
decât grupul sub medie.
Grupul mai bun decât media a spus că succesul lor
a fost rezultatul corect al meritocrației.
Grupul sub medie a crezut că sistemul a fost trucat,
și în acest caz, desigur, aveau dreptate.
(Râsete)
Chiar dacă cele două grupuri aveau aceeași sumă de bani,
grupul care se simțea mai bogat voia să reducem taxele celor bogați,
să reducem beneficiile celor săraci.
Lasă-i să lucreze din greu și să fie responsabili, au spus.
Acestea sunt atitudini care presupunem că sunt înrădăcinate în valori profunde
și sunt din experiența de o viață,
dar un exercițiu de zece minute
ce a făcut oamenii să se simtă mai bogați sau mai săraci
a fost suficient pentru a le schimba aceste opinii.
Această diferență de a fi și a te simți bogat sau sărac e importantă,
pentru că cele două nu se împacă întotdeauna bine.
Auzi des oamenii spunând cu nostalgie:
„Eram săraci, dar nu știam asta”.
Așa a fost scenariu în care am crescut,
până într-o zi,
în rândul de la prânz din clasa a IV-a,
când am avut un nou casier care nu știa regulile,
și mi-a cerut 1,25 de dolari.
Am fost uimit, pentru că niciodată nu mi s-a cerut să-mi plătesc prânzul.
Nu știam ce să spun, pentru că nu aveam niciun ban.
Și dintr-o dată, mi-am dat seama pentru prima oară
că noi, copiii cu prânzul gratuit, eram cei săraci.
Acest moment ciudat de la coada de la prânz a școlii
a schimbat multe pentru mine,
pentru că pentru prima dată m-am simțit sărac.
Nu aveam bani mai puțini decât cu o zi înainte,
dar pentru prima dată,
am început să observ lucrurile altfel.
A schimbat modul în care vedeam lumea.
Am început să observ cum copiii ce își plăteau prânzul
păreau mai bine îmbrăcați decât copiii cu prânz gratuit.
Am început să observ bucățile mari și galbene de brânză de stat
care veneau la ușa noastră
și bonurile de masă pe care mama mea le scotea la alimentară.
Am fost mereu un copil timid,
dar cu greu am putut vorbi după aceea la școală.
Cine eram eu să vorbesc?
De zeci de ani sociologii au căutat dovezi
că sentimentul de te simți sărac în comparație cu alții
poate motiva la acțiuni politice.
Au crezut că se vor mobiliza proteste, greve,
poate chiar și revoluții.
Dar din nou și din nou ce au găsit a fost că a paralizat oamenii,
pentru că adevărul e că să te simții mai sărac ca alții,
aduce rușine.
Îi face pe oameni să nu se implice,
dezgustați de sistem.
Să te simți mai bine decât alții...
asta este motivant.
Ne motivează să ne protejăm această poziție,
și asta are consecințe importante pentru politica noastră.
Pentru a vedea de ce, gândiți-vă la acest experiment.
Din nou, am întrebat participanții să ia decizii pentru a câștiga niște bani,
și i-am spus unui grup că s-au descurcat mai bine decât media
și celuilalt grup că s-au descurcat mai rău decât media.
Și din nou, grupul mai bun decât media a spus că e o meritocrație corectă,
că trebuie reduse taxele bogaților
și beneficiile celor săraci.
Dar de data aceasta, i-am întrebat și ce credeau
despre alți participanți care nu sunt de acord cu ei
pe aceste probleme.
Sunt deștepți sau incompetenți?
Sunt rezonabili sau sunt părtinitori?
Grupul mai bun decât media a spus că oricine nu e de acord cu ei
e incompetent, părtinitor,
orbit de interesul propriu.
Grupul sub medie
nu a presupus asta despre adversarii lor.
Există multe studii psihologice
care arată că atunci când oamenii sunt de acord cu noi,
credem că sunt geniali,
iar dacă nu sunt de acord cu noi,
tindem să credem că sunt idioți.
(Râsete)
Dar acest lucru e nou pentru că a fost condus în întregime de grup
care s-a simțit mai bine decât media,
care s-a simțit îndreptățit să umilească acei oameni care nu sunt de acord cu ei.
Gândiți-vă ce face asta în politica noastră,
că cei care au și cei care nu au se depărtează din ce în ce mai mult.
Da, mulți dintre noi cred că oamenii de cealaltă parte sunt idioți,
dar oamenii care s-au implicat suficient în politică ca să țipe unul la altul
sunt de fapt în mare parte cei bogați.
De fapt, pe măsură ce inegalitatea a crescut în ultimele decenii,
interesul politic și participarea săracilor a scăzut.
Din nou, vedem că oamenii care se simt lăsați în urmă
nu ies în stradă pentru a protesta, nu organizează înregistrări electorale.
Adesea, nici măcar nu votează.
În schimb, se întorc și abandonează.
Deci, dacă vrem să facem ceva pentru inegalitățile extreme,
trebuie să ne reparăm politica.
Și dacă vrem să ne reparăm politica,
trebuie să facem ceva în legătură cu inegalitatea.
Deci ce facem?
Lucrul minunat legat de spirale
este că le poți întrerupe în orice moment al ciclului.
Cred că cele mai mari speranțe stau în cei
care au beneficiat cel mai mult de creșterea inegalității,
aceia dintre noi care am trăit mai bine decât media.
Dacă ai avut succes,
e firesc să crezi că succesul tău e consecință propriei tale munci.
Dar, ca în studiile pe care le-am arătat,
toată lumea face asta,
chiar dacă a fost sau nu munca cea care a contat cel mai mult.
Fiecare persoană de succes pe care o cunosc
poate găsi momente în care a muncit și s-a străduit să reușească.
Pot găsi și vremuri
în care au beneficiat de noroc sau de o mână de ajutor,
dar această parte e mai grea.
Psihologii Shai Davidai și Tom Gilovich
au numit asta „asimetria muncă-noroc."
Când te lupți împotriva unor provocări,
acestea sunt singurele pe care le vezi.
E ceea ce observi și îți amintești.
Dar când totul îți merge bine,
tot ce observi ești tu însuți
și propriile noastre talente uimitoare.
Așa că trebuie să ne oprim și să ne gândim puțin
pentru a recunoaște acele condiții prielnice care ne ajută.
E ușor de observat ce e în neregulă cu oamenii
care nu sunt de acord cu tine.
Unii dintre voi au decis că sunt un idiot în primele două minute,
când am zis că inegalitatea e dăunătoare.
(Râsete)
Partea grea este să recunoaștem
că dacă am fi într-o poziție diferită,
s-ar putea să vedem lucrurile diferit,
la fel ca participanții din experimentele noastre.
Deci, dacă vă aflați în grupul peste medie,
și dacă urmăriți un discurs TED probabil sunteți,
(Râsete)
atunci vă las cu această provocare:
data viitoare când veți fi tentat să tratați pe cineva
care nu e de acord ca pe un idiot,
gândiți-vă la condițiile prielnice care v-au ajutat să ajungeți aici.
Ce avantaje ați avut
fără de care lucrurile ar fi stat altfel?
Pentru ce oportunități sunteți recunoscători?
Recunoscându-ne norocul avut ne oferă smerenia de care avem nevoie
să vedem că cei care nu sunt de acord cu noi nu sunt idioți.
Adevărata muncă e în găsirea unui teren comun,
pentru că cei care o duc bine au puterea
și responsabilitatea de a schimba lucrurile.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)