Valószínűleg már tudják,
hogy a gazdasági egyenlőtlenség történelmi léptékben magas,
hogy az USA leggazdagabbjai egy ezrelékének vagyona ugyanannyi,
mint összesen az alsó 90%-nak,
vagy hogy a világ nyolc leggazdagabb emberének vagyona
ugyanakkora,
mint a Föld 3,5 milliárd legszegényebb lakójának együttvéve.
De tudják-e, hogy a gazdasági egyenlőtlenség a rövidebb élettel,
kevesebb boldogsággal,
több bűnténnyel
és több drogozással társul?
Ezek szegénységi bajoknak látszanak,
ám gazdag, fejlett országokban
ezek az egészségügyi és társadalmi gondok
szorosabban kötődnek a jövedelmi egyenlőtlenséghez,
mint a névleges jövedelmekhez.
Emiatt
az USA-ban,
a leggazdagabb és legegyenlőtlenebb országban
a helyzet rosszabb, mint bármely fejlett országban.
Kutatások igazolják, hogy az amerikaiak zöme,
mind demokraták, mind republikánusok
az egyenlőtlenséget túl nagynak vélik, és egyenlőbb fizetést szeretnének,
Társadalomként mégsem sikerül közös nevezőre,
egyetértésre jutnunk, hiányzik a politikai akarat az ügy rendbe tételére.
Azért, mert az utóbbi évtizedekben az egyenlőtlenséggel együtt
megnőtt a politikai megosztottság is.
A velünk egyet nem értőket idiótának vagy erkölcstelennek ítéljük.
A demokraták és republikánusok közel fele
úgy gondolja, hogy a másik oldal nem csupán téved,
hanem a nemzetet is fenyegeti.
Az ellenségeskedés akadályozza, hogy közös nevezőre jussunk,
hogy változtassunk a dolgainkon.
Társadalompszichológiát adok elő az Észak-Karolinai Egyetemen.
Az egyenlőtlenség emberi gondolkodásra s cselekvésre gyakorolt hatását vizsgálom.
Azt állítom, hogy nem csupán szerencsétlen egybeesés,
hogy az egyenlőtlenség és a politikai megosztottság párhuzamosan nő.
Jó lélektani okai vannak,
hogy az egyenlőtlenség éket ver a politikánkba.
Azaz jó lélektani módszerek vannak
a két jelenség egyidejű kezelésére.
Hogy megértsük, miért oly erős az egyenlőtlenség,
előbb meg kell értenünk,
hogy állandóan másokkal vetjük össze magunkat.
Eközben
szeretünk az élre kerülni,
és fájlaljuk, ha a sor végére szorulunk.
Pszichológusok ezt "átlag feletti hatás"-nak hívják.
Az emberek zöme azt hiszi magáról, hogy jobb az átlagnál,
bármiről legyen is szó,
de ez az átlag definíciója szerint teljesen lehetetlen.
(Nevetés)
Ám az emberek így érzik.
A legtöbben azt hiszik, hogy az átlagnál okosabbak,
szorgalmasabban dolgoznak az átlagnál,
szociális készségeik átlag felettiek.
Zömük azt hiszi, hogy az átlagnál jobban vezet.
(Nevetés)
Ez még akkor is igaz,
ha általuk okozott autóbaleset miatt kórházba kerülteken végezzük a kísérletet.
(Nevetés)
Az átlagnál tényleg jobbnak akarjuk magunkat látni,
és ha kiderül az ellenkezője,
azt fájdalmas földolgoznunk.
Úgy dolgozzuk föl, hogy módosítjuk világképünket.
Hogy megértsük a folyamatot,
munkatársaimmal együtt kísérletet végeztünk.
Megkértük a résztvevőket, némi pénzért hozzanak meg bizonyos döntéseket,
de valójában mindenki ugyanannyit keresett.
Ám találomra két csoportra osztottuk őket;
az egyikkel közöltük, hogy az átlagnál jobb eredményt ért el,
a másikkal meg azt, hogy az átlagnál gyengébbet.
Az egyik csoportunk tehát gazdagabbnak, a másik szegényebbnek érezte magát,
bár erre objektív okuk nem volt.
Majd pár kérdést tettünk föl nekik.
Arra, hogy "Milyen jók a döntéshozatalban?",
az "átlag fölöttiek" közölték, hogy hozzáértőbbek,
mint az "átlag alattiak".
Az "átlag fölöttiek" közölték,
hogy sikerük a teljesítményelvűség igazságos végeredményéből adódik.
Az "átlag alattiak" szerint a rendszer meg van bundázva,
és esetünkben igazuk is volt.
(Nevetés)
Noha a két csoportnak ugyanannyi pénze volt,
a magát gazdagabbnak hívő csoport csökkentené a vagyonadót
és a szegények kedvezményeit.
Dolgozzanak többet, és legyenek felelősek maguk iránt! – mondták.
Általában föltesszük,
hogy eme attitűdök mély értékrendünkben és élettapasztalatunkban gyökereznek,
de egy tízperces feladat,
mely gazdagabbá vagy szegényebbé tette a résztvevőket,
elég volt nézeteik módosítására.
Fontos különbség, hogy valaki gazdag vagy szegény, avagy annak hiszi magát,
mert a kettő nem mindig esik egybe.
Gyakran hallunk nosztalgiázva effélét:
"Szegények voltunk, de nem is tudtuk."
Gyerekkoromban ebben a helyzetben voltam,
mígnem egy szép nap
a negyedikesek ebédjekor sorban állva
az új pénztárosnőnk, aki nem ismerve a dörgést
1,25 dollárt kért tőlem az ebédemért.
Elképedtem, mert addig még sosem kellett fizetnem az ebédemért.
Szóhoz sem jutottam, mert egy fillérem sem volt.
Hirtelen rádöbbentem, hogy mi,
ingyenebédes gyerekek, szegények vagyunk.
Az a kínos pillanat az iskolai menzán
sok mindent megváltoztatott bennem,
mert először éreztem, hogy szegény vagyok.
A pénzünk nem lett kevesebb, mint előző nap volt,
de attól kezdve
már más szemmel néztem a dolgokat.
Megváltozott a világképem.
Észrevettem, hogy az ebédjükért fizető gyerekek jobban öltözöttek,
mint az ingyenebédesek.
Észrevettem az ajtónk előtt megjelenő
nagy sárga állami sajttömböket
és az élelmiszerjegyeket, melyeket anyám vett elő a boltban.
Mindig is félénk srác voltam,
de az után alig mertem megmukkanni az iskolában.
Hogy jövök én ahhoz, hogy hallassam a hangom?
Társadalomkutatók évtizedeken át bizonyítékot kerestek rá,
hogy a másokhoz képest elnyomottak politikai cselekvését
ösztönzi az elnyomottság érzése.
Úgy vélték,
hogy az tiltakozást, sztrájkot, esetleg forradalmat vált ki.
De ismételten csak azt találták, hogy megbénítja az embereket,
mert az az igazság,
hogy akit másnál kevesebbre tartanak,
az szégyelli magát.
Ezért az emberek elfordulnak,
megundorodnak a rendszertől.
Aki másnál jobbnak érzi magát,
igen, az ösztönző!
Ösztönöz, hogy megóvjuk helyzetünket,
és politikánkra nézve ennek fontos következményei vannak.
A miértre másik kísérlet derít fényt.
Ismét megkértük az alanyokat, némi pénzért hozzanak meg bizonyos döntéseket.
Az egyik csoporttal közöltük, hogy az átlagnál jobb eredményt ért el,
a másikkal, hogy az átlagnál rosszabbat.
Az átlagnál jobbak szerint sikerük oka ismét az igazságos teljesítményelvűség,
csökkenteni kell a vagyonadót
és a szegények kedvezményeit.
De ezúttal azt is megkérdeztük, mit gondolnak a többiekről,
akik véleménye e kérdésekben
eltér az övékétől.
Okosak vagy hozzá nem értők?
Észszerűen vagy elfogultan gondolkodnak?
Az átlagosnál jobbak szerint az egyet nem értők
biztosan nem értenek hozzá, elfogultak,
önzésük elvakította őket.
Az átlag alatti csoport
ezt nem föltételezte az ellenlábasairól.
Sok pszichológiai kutatás kimutatta,
hogy a velünk egyetértőkről azt tartjuk,
hogy éles eszűek,
és az egyet nem értőket
hajlunk idiótának tartani.
(Nevetés)
De ez új, mert kiderítettük,
hogy ez teljesen a magát az átlagnál jobbnak tartó csoport hatása,
amely úgy érezte, hogy joga van elsöpörni a más véleményen lévőket.
Gondoljunk arra, mi a hatása ennek a politikánkra,
ahogy a gazdagok és a szegények közti olló nyílik.
Igen, sokan gondoljuk, hogy a másik oldal idióta,
de a politikailag eléggé elkötelezettek, hogy egymásra ordítsanak a politika miatt,
valójában leginkább a jómódúak.
Ahogy az utóbbi évtizedekben az egyenlőtlenség nőtt,
a szegények politikai érdeklődése és részvétele meredeken zuhant.
Ismét azt látjuk, hogy a magukat kiszolgáltatottnak érzők
tiltakozásul nem vonulnak az utcára, és nem iratkoznak föl szavazni.
Gyakorta még csak nem is szavaznak.
Inkább hátat fordítanak, s lemorzsolódnak.
Ha valamit kezdeni akarunk a szörnyű egyenlőtlenséggel,
javítanunk kell a politikánkon.
Ha javítani akarunk rajta,
valamit tennünk kell az egyenlőtlenség ellen.
Mi a teendő?
A spirálisokban az a csodálatos,
hogy bármely pontban megszakíthatók.
Azt hiszem, a legjobb azokkal kezdeni,
akik a legnagyobb hasznot húzták az egyenlőtlenség növekedéséből,
akik az átlagnál jobban jártak.
Aki sikeres,
az sikerét természetesen szorgos munkájának tulajdonítja.
De az ismertetett kutatások jelzik,
hogy mindenki ezt teszi,
függetlenül attól, hogy szorgos munkájának volt-e jelentősége.
Aki szerencséset ismerek,
mindnek eszébe jut, mikor szorgosan dolgozott, és küzdött a sikerért.
Mindnek az is eszébe jut,
mikor rájuk mosolygott a szerencse, vagy kinyúlt egy segítő kéz,
de ez már nehezebben megy.
Shai Davidai s Tom Gilovich pszichológusok
ezt szembeszél-hátszél aszimmetriának hívják.
Amikor a szembeszéllel küzdünk,
csak az akadályokat látjuk.
Észleljük és megjegyezzük őket.
ám ha hátszelünk van, és minden a kezünkre játszik,
csak magunkat
és elképesztő tehetségünket látjuk.
Álljunk meg,
és egy pillanatra gondoljunk a segítő hátszélre.
Sokkal könnyebb azt látni,
mi a baj a velünk egyet nem értőkkel.
Valaki önök közül már az első percekben idiótának minősített,
mert azt mondtam: az egyenlőtlenség káros.
(Nevetés)
Nehéz beismerni,
hogy fordított helyzetben
tán másként látnánk a dolgokat,
akárcsak kísérleti alanyaink.
Ha önök az életben az átlag fölötti csoport tagjai,
és mivel TED-előadást néznek, valószínűleg ez a helyzet...
(Nevetés)
akkor búcsúzóul ezt a leckét adom önöknek:
ha legközelebb kísértést éreznek valaki ellenkező véleményen lévőt
idiótának minősíteni,
jusson eszükbe az önöket támogató hátszél, amely segített idáig jutniuk.
Miféle mázlijuk volt,
amely másként is alakulhatott volna?
Miféle segítő kéznek legyenek hálásak?
A hátszél elismerése megadja a kellő alázatot,
hogy meglássuk: aki nem ért egyet velünk, attól még nem idióta.
Az igazán nehéz feladat a közös nevező meglelése,
mert a gazdagoké a hatalom,
és ők viselik a felelősséget a dolgok megváltoztatásáért.
Köszönöm.
(Taps)