לעולם לא אשכח את הקול
של הצחוק עם חברים שלי
לעולם לא אשכח את הקול
של קול אמי לפני השינה
ולעולם לא אשכח את הקול המנחם של מים
היורדים לאורך נחל
תדמיינו את הפחד שלי,פחד טהור,
ברגע, שהייתי 10
אמרו לי שאני עומדת לאבד את השמיעה.
ולאחר חמש שנים
הדבר התקדם עד שהייתי מתויגת כחרשת.
אבל אני מאמינה שאיבוד השמיעה
היה אחת מהמתנות הכי מדהימות שקיבלתי בחיים.
אתם מבינים, אני חווה את העולם בדרך יחודית.
ואני מאמינה שחוויות יחודיות אלה
אשר אנשים עם מוגבליות חווים
הם מה שיעזור לנו ליצור ולעצב עולם טוב יותר
לכולם, אנשים עם או ללא מוגבלויות.
הייתי עו"ד של זכויות אנשים בעלי מוגבלויות,
והשקעתי הרבה זמן בהתמקדות על אכיפת החוקים,
כדי להבטיח שכל ההתאמות נעשו.
אחר כך, הייתי צריכה ללמוד במהירות מדיניות בין-לאומית
כי ביקשו ממני לעבוד בועידת האומות המאוחדות
שמגינה על אנשים עם מוגבלויות.
כמנהיגת ה-NGO שם,
אני משקיעה את רוב האנרגיה שלי בלשכנע אנשים
על היכולת של אנשים עם מוגבלויות.
אבל איפשהו לאורך הדרך,
ולאחר הרבה מעברי קריירה
אשר ההורים שלי לא היו כל כך שמחים מהם
(צחוק)
מצאתי פתרון
שאני מאמינה שיכול להיות כלי חזק אף יותר
כדי לפתור כמה מהבעיות הגדולות של העולם,
נכות או לא.
כלי זה נקרא חשיבה עיצובית.
חשיבה עיצובית היא תהליך של חדשנות ופתרון בעיות.
יש חמישה צעדים.
צעד ראשון הוא איתור הבעיה
והבנת האילוצים שלה.
השני הוא התבוננות באנשים במצבי חיים אמיתיים
ולחוש אמפתיה אליהם.
שלישית, לזרוק מאות רעיונות -- וכמה שיותר יותר טוב,
הכי פרועים יותר טוב.
רביעית, אבות טיפוס: איסוף כל מה שאתם יכולים,
מה שאתם יכולים למצוא,
כדי לדמות את הפיתרון שלכם, לבחון אותו
ולעדן אותו.
ולבסוף, יישום:
להבטיח שהפתרון שהעליתם בר קיימא.
וורן ברגר אומר שחשיבה עיצובית מלמדת אותנו להביט לצדדים,
למסגר מחדש, לעדן, לנסות
וכנראה הכי חשוב,
לשאול את השאלות המטופשות האלו.
הוגי עיצוב מאמינים שכולם יצירתיים.
הם מאמינים בלהביא אנשים ממספר דיסיפלינות יחד,
בגלל שהם רוצים לחלוק נקודות מבט מרובות
ולחבר אותן ולבסוף לחבר אותן
כדי ליצור משהו חדש.
חשיבה עיצובית היא כלי כל כך מוצלח ומגוון
שהיא מיושמת כמעט בכל תעשיה.
ראיתי את הפוטנציאל שיש לה לנושאים שעמדו לפני,
אז החלטתי לחזור לבית הספר
ולקבל את התואר השני שלי בעיצוב חברתי.
זה מביט באיך להשתמש בעיצוב כדי ליצור שינוי חיובי בעולם.
בזמן שהייתי שם,
התאהבתי בעבודות עץ.
אבל מה שהבנתי במהרה
היה שהחמצתי משהו.
כשאתם עובדים עם כלי,
ממש לפני שהוא עומד להכות בכם חזרה --
מה שאומר שהפיסה או הכלי קופץ חזרה אליכם --
הוא עושה צליל.
ולא יכולתי לשמוע את הצליל הזה.
אז החלטתי,
למה לא לנסות לפתור את זה?
הפתרון שלי היה זוג משקפי הגנה
שהונדסו להתריע ויזואלית למשתמש
על שינויים בצליל של הכלי,
לפני שאוזן האדם יכולה לקלוט אותו.
למה מעצבי כלים לא חשבו על זה לפני כן?
(צחוק)
משתי סיבות: אחת, אני הייתי מתחילה.
לא היה עלי את משקל המומחיות של הידע הרגיל.
השניה היא: הייתי חרשת.
החוויה הייחודית שלי של העולם עזרה לידע את הפתרון שלי.
וכשהמשכתי, נתקלתי ביותר ויותר פתרונות
שנוצרו במקור לאנשים עם מוגבלויות,
ובהמשך אימצו את זה,
חיבקו ואהבו אותם בזרם המרכזי,
מוגבלות או לא.
זה קולפן תפוחי האדמה OXO.
הוא תוכנן במקור לאנשים עם שיגרון,
אבל הוא היה כל כך נוח, שכולם אהבו אותו.
שליחת מסרים טקסטואלים: הם עוצבו במקור לאנשים חרשים.
כמו שאתם יודעים, כולם אוהבים גם את זה.
(צחוק)
התחלתי לחשוב:
מה אם נשנה את צורת החשיבה שלנו?
מה אם נתחיל לעצב עבור מוגבלויות קודם --
לא עבור הנורמה?
כמו שאתם רואים, כשאנחנו מעצבים למוגבלויות קודם,
אנחנו הרבה פעמים נתקלים בפתרונות שלא רק מכלילים,
אלא גם הרבה פעמים טובים יותר מכשאנחנו מעצבים לנורמה.
וזה מרגש אותי,
בגלל שזה אומר שאת האנרגיה שנדרשת להתאים למישהו
עם מוגבלויות
אפשר לנצל, למצק ולשחק איתה
ככוח ליצירתיות והמצאתיות.
זה מעביר אותנו מצורת החשיבה של לנסות לשנות את לבבות
וצורות החשיבה החסרות של סובלנות,
כדי להפוך לאלכמיסטים,
הסוג של קוסם שהעולם הזה כל כך צריך
כדי לפתור כמה מהבעיות הגדולות ביותר שלו.
עכשיו, אני גם מאמינה
שלאנשים עם מוגבלויות יש פוטנציאל אדיר להיות מעצבים
בתוך תהליך החשיבה העיצובית.
בלי לדעת את זה, מגיל מאוד מוקדם,
הייתי הוגה יצירתית, עידנתי את הכישורים שלי.
הוגי עיצוב הם, מטבעם, פותרי בעיות.
אז דמיינו להקשיב לשיחה
ורק להבין 50 אחוז ממה שנאמר.
אתם לא יכולים לבקש מהם לחזור על כל מילה.
הם פשוט יהיו מתוסכלים מכם.
אז בלי אפילו להבין את זה,
הפתרון שלי היה לקחת את הקול העמום ששמעתי,
זה היה הקצב,
ולהפוך אותו למקצב ולמקם אותו על השפתיים שאני קוראת.
שנים מאוחר יותר, מישהו העיר שגם לכתיבה שלי יש קצב.
ובכן, זה בגלל שאני חווה שיחות כמקצבים.
אני גם הפכתי מאוד מאוד טובה בלהכשל.
(צחוק)
ממש מילולית.
בסימסטר הראשון שלי בספרדית קיבלתי 60.
אבל מה שלמדתי היה שכשאספתי את עצמי
ושיניתי כמה דברים מסביב,
לבסוף, הצלחתי.
בדומה, חשיבה עיצובית מעודדת אנשים להכשל
ולהכשל הרבה,
בגלל שלבסוף, אתם תצליחו.
מעט מאוד המצאות גדולות בעולם
הגיעו ממישהו שמצליח בפעם הראשונה.
אני גם חוויתי את השיעור הזה בספורט.
אני לעולם לא אשכח את המאמן שלי אומר לאימי,
"אם רק לא היה לא את איבוד השמיעה,
היא היתה בקבוצה הלאומית."
אבל מה שהמאמן שלי, ומה שאני אפילו לא ידעתי באותו זמן,
היה שאיבוד השמיעה שלי למעשה עזר לי להצטיין בספורט.
אתם מבינים, כשאתם מאבדים את השמיעה, לא רק שאתם מתאימים את ההתנהגות שלכם,
אלא אתם גם מתאימים את החושים הפיזיים שלכם.
דוגמה אחת לזה
היא שתשומת הלב הויזואלית שלי גברה.
דמיינו שחקנית כדור רגל, שמגיעה מצד שמאל.
דמיינו שאתם שוערים, כמו שהייתי,
והכדור מגיע מצד שמאל.
לאדם עם שמיעה רגילה הייתה הפרספקטיבה הוויזואלית של זה.
לי הייתה התועלת של ספקטרום ברוחב כזה.
אז עקבתי אחרי השחקנים שם,
שנעו מסביב וירדו במגרש.
וראיתי אותם מהר יותר, כך שאם הכדור היה מועבר,
הייתי יכולה למקם את עצמי מחדש ולהיות מוכנה לבעיטה הזו.
אז כמו שאתם יכולים לראות,
הייתי הוגה עיצובית כמעט כל חיי.
כישורי האבחנה שלי הושחזו כך שאני מזהה דברים
שאחרים לעולם לא היו מזהים.
הצורך המתמיד שלי להתאים עשה אותי ליצרנית רעיונות מעולה
ופותרת בעיות.
והרבה פעמים הייתי צריכה לעשות את זה בתוך המגבלות והאילוצים.
זה משהו שמעצבים גם צריכים להתמודד איתו הרבה.
העבודה שלי לקחה אותי לאחרונה להאיטי.
הוגי עיצוב הרבה פעמים מחפשים מצבים קיצוניים,
מפני שזה הרבה פעמים מיידע כמה מהעיצובים הכי טובים שלהם.
והאיטי -- זה היה כמו הסופה המושלמת.
חייתי ועבדתי עם 300 אנשים חרשים
שהועתקו אחרי רעידת האדמה של 2010.
אבל חמש וחצי שנים מאוחר יותר,
הם עדיין חיו בלי חשמל;
עדיין לא היו מים בטוחים לשתיה;
עדיין לא היו מקומות עבודה;
עדיין הפשע השתולל ללא ענישה.
ארגוני סיוע בין לאומיים הגיעו אחד אחד.
אבל הם באו
עם פתרונות מוכנים מראש.
הם לא הגיעו מוכנים להביט ולהתאים את עצמם
בהתבסס על הצרכים של הקהילה.
ארגון אחד נתן להם עיזים ותרנגולות.
אבל הם לא הבינו
שהיה רעב כל כך גדול בקהילה,
שכשהחרשים הלכו לישון בלילה ולא יכלו לשמוע,
אנשים פרצו לחצר שלהם ולבתיהם
וגנבו את התרנגולות והעיזים,
ולבסוף כולן נעלמו.
עכשיו, אם הארגון הזה היה לוקח את הזמן
להביט באנשים חרשים, להביט בקהילה שלהם,
הם היו מבינים את הבעיות שלהם
ואולי הם היו מגיעים לפיתרון,
משהו כמו אור סולרי,
שמאיר מכלאה מאובטחת כדי לאכסן אותם בלילה
כדי להבטיח את הביטחון שלהם.
אתם לא צריכים להיות הוגי עיצוב
כדי להכניס את הרעיונות שחלקתי איתכם היום.
אתם יצירתיים.
אתם מעצבים --
כולם כך.
תנו לאנשים כמוני לעזור לכם.
תנו לאנשים עם מוגבלויות לעזור לכם להביט לצדדים,
ובתהליך הזה,
לפתור כמה מהבעיות הכי גדולות.
זהו זה. תודה לכם.
(מחיאות כפיים)