הצליל הוא חלק ממש גדול, אני חושבת, של חוויית השימוש בעפרון,
ויש לו צליל גירוד ממש ברור.
(גירוד)
(דבר קטן. רעיון גדול.)
(קרוליין ויבר על העפרון)
העפרון הוא אובייקט ממש פשוט.
הוא עשוי מעץ עם כמה שכבות של צבע,
מחק וליבה,
שעשויה מגרפיט, חמר ומים.
כן, היה צורך במאות אנשים לאורך מאות שנים
כדי להגיע להמצאה הזאת.
וזו ההיסטוריה הארוכה הזו של שיתופי פעולה
שעבורי, הופכת אותו לחפץ מושלם כל כך.
הסיפור של העפרון מתחיל בגרפיט.
אנשים התחילו למצוא שימושים ממש שימושיים
לחומר החדש הזה.
הם חתכו אותו למקלות קטנים
ועטפו אותם בחוט, או צמר או נייר
ומכרו אותם ברחובות לונדון
לכתיבה או לציור
או פעמים רבות, מכרו אותו לחקלאים וחוואים,
שהשתמשו בו לסימון בעלי החיים שלהם.
בצרפת,
ניקולא-ז'אק קונטה מצא שיטה לטחון את הגרפיט,
לערבב אותו עם אבקת חימר ומים ליצירת עיסה.
משם, העיסה הזאת הוכנסה לתבנית וחוממה בכבשן,
והתוצאה היתה ליבת גרפיט ממש חזקה,
בלתי שבירה, שהיתה חלקה ושימושית --
זה היה הרבה יותר טוב מכל הדברים האחרים שהיו קיימים בזמנו.
ועד היום, זוהי השיטה לפיה מכינים עפרונות.
בינתיים, באמריקה, בקונקורד, מסצ'וסטס,
הנרי דייוויד תורו המציא את שיטת הדירוג
לדרגות קושי שונות של העפרונות.
המדרג היה מאחת עד ארבע,
מספר שתיים היה מידת הקשיות האידיאלית לשימוש כללי.
ככל שהעפרון יותר רך, יש בו יותר גרפיט,
והקו הנוצר כהה יותר וחלק יותר.
ככל שהעפרון חזק יותר, יש בו יותר חימר
והקו בהיר יותר ודק יותר.
בתחילתם, כשהעפרונות יוצרו במלאכת יד הם היו עגולים.
לא היתה דרך קלה לייצר אותם,
והאמריקאים הם אלו שהצליחו למכן את התהליך.
הרבה אנשים חולקים כבוד לג'וזף דיקסון
על שהיה בין הראשונים שפיתחו מכונות,
שעשו דברים כמו לחתוך לוחות עץ, לגלף שקעים בעץ,
למרוח אותם בדבק ...
והם גילו שזה יותר קל ופחות בזבזני
לעצב את העפרון בצורת משושה,
אז זה הפך להיות הסטנדרט.
מאז תחילתו של העפרון,
אנשים אהבו את עובדה שניתן למחוק אותו.
במקור, היו אלה פירורי לחם
בהם השתמשו למחוק את סימני העפרון
ומאוחר יותר, גומי וספוג.
המחק המודבק נוסף ב-1858,
כשמוכר מוצרי הסדקית, היימן ליפמן, רשם את הפטנט על העפרון הראשון
עם מחק מודבק,
דבר שממש שינה את חוקי המשחק בעפרון.
העפרון הצהוב הראשון בעולם היה ה-KOH-I-NOOR 1500.
KOH-I-NOOR עשו דבר משוגע
הם צבעו את העפרון הזה ב-14 שכבות של צבע צהוב
וטבלו את הקצה בזהב 14 קראט.
יש עפרון לכל אחד,
ולכל עפרון יש סיפור משלו.
ה-Blackwing 602 מפורסם בזכות הסופרים הרבים שהשתמשו בו,
במיוחד ג'ון סטיינבק ו-ולדימיר נבוקוב.
ואז יש לכם את חברת העפרונות דיקסון.
הם אחראיים ל-Dixon Ticondraga.
זהו אייקון מפורסם,
זה מה שאנשים חושבים עליו כשהם חושבים על עפרון
ומה שהם חושבים עליו כשהם חושבים על בית ספר.
והעפרון הוא באמת משהו, אני חושבת,
שהמשתמש הממוצע שלו מעולם לא התעמק בו,
איך הוא מיוצר או למה הוא מיוצר בדרך הזאת,
כי זה תמיד היה ככה.
לפי דעתי, אין שום דבר שאפשר לעשות
כדי לשפר את העפרון.
הוא מושלם.