Kas gi ne taip su mumis, baltaodžiais?
(Juokas)
Jau kelis metus apie tai galvoju
ir žinau, esu ne vienas toks.
Žiūrėkit, aš suprantu –
kitų rasių žmonės uždavinėjo šį klausimą šimtus metų.
Bet jį uždavinėja vis daugiau baltosios rasės atstovų,
ypač jei pažvelgsime, kas gi dedasi
mūsų šalyje.
Ir dėmesio – aš pasakiau: „Kas gi ne taip su mumis, baltaodžiais?“
nes dabar nekalbu apie tuos kitus baltaodžius,
tuos su svastikomis ir gobtuvais, ir deglais.
Jie – problema. Jie – grėsmė.
Jie yra didžiausi teroristai mūsų šalyje.
Jūs, Šarlotsvilio gyventojai, žinote tai geriau nei bet kas.
Bet aš kalbu apie kažką didesnio ir vis labiau plintančio.
Kalbu apie mus visus,
apie baltaodžius kaip visumą.
Ir galbūt ypač apie žmones kaip aš,
kurie save vadina progresyviais,
nenori būti rasistai.
Geruosius baltuosius žmones.
(Juokas)
Ar yra čia gerų baltaodžių?
(Juokas)
Mane nuo vaikystės auklėjo, kad būčiau būtent toks.
Užaugau tarp septintojo ir aštuntojo dešimtmečių
ir noriu, kad suprastumėte, kokie buvo mano tėvai:
viešosios apklausos tuomet rodė,
kad tik mažytė dalis, apie 20 procentų baltaodžių amerikiečių
pritarė Martino Liuterio Kingo
judėjimui už civilines teises ir jį palaikė,
kol daktaras Kingas dar buvo gyvas.
Mano tėvai buvo tarp tų 20%.
Namuose kalbėjome apie rasizmą
Ir kai per televiziją rodė laidas apie rasizmą,
mus, vaikus, sodindavo, kad mes žiūrėtume jas:
Sidney Poitier filmus, serialą „Roots“...
Pagrindinė mintis buvo aiški
ir aš ją supratau:
rasizmas – blogai, rasistai – blogi.
Tuo pat metu
gyvenome Minesotoje, mieste pilname baltaodžių.
Kalbėsiu tik už save.
Turbūt dėl to maniau,
jog tie baltaodžiai rasistai iš TV ekranų buvo atgabenti čia iš kažkur kitur.
Tai tikrai buvo ne apie mus.
Aš nesijaučiau esąs viso to dalis.
Dabar pasakyčiau, kad nuo to pradinio įspūdžio iki šiol gydausi.
Tapau žurnalistu iš dalies todėl,
kad man rūpi lygybė ir teisingumas.
Labai ilgai rasizmas man buvo didžiulė mįslė.
Kodėl jis vis dar egzistuoja, jeigu aišku, kad būti rasistu yra blogai.
Kodėl jis nuolat toks stiprus?
Galbūt buvau sumišęs, nes ieškojau atsakymo ne ten
arba uždavinėjau ne tuos klausimus.
Ar pastebėjote, kad dirbantieji žiniasklaidoje,
kurie dažniausiai yra baltaodžiai,
rodo laidas apie, kaip jie mano, rasizmo problemas
kas mums atrodo kaip rasizmo problemos,
tai paprastai reiškia, kad mes nutaikom kameras
ir mikrofonus bei žvilgsnius
į kitų rasių atstovus,
užduodami tokius klausimus:
„O kaipgi sekasi juodaodžiams, ar indėnams,
ar amerikiečiams, kilusiems iš Pietų Amerikos ar Azijos?“
tam tikroje bendruomenėje, arba apie tam tikrą problemą –
ekonomiką, švietimą.
Aš pats užsiiminėjau tokia žurnalistika
daugelį metų.
Bet tada George Zimmerman nužudė Trayvon Martin,
o po to sekė garsūs įvykiai, policininkai nušaudavo
beginklius juodaodžius,
iškilo Black Lives Matter judėjimas,
Dylann Roof ir Čarlstono žudynės,
#OscarsSoWhite –
kasdieniai incidentai Amerikoje,
atvirai rasistiški incidentai,
kuriuos dabar matome, nufilmuotus telefonu
ir paviešintus internete.
O po tais matomais įvykiais,
užsispyrę faktai,
tyrimai, rodantys sisteminį rasizmą kiekvienoje institucijoje:
namų ir butų segregacija, diskriminacija darbe
rasių nelygybė mūsų mokyklose
bei teisėsaugos sistemoje.
Ir kas mane tikrai paveikė,
ir žinau, kad esu toks ne vienas,
buvo Donaldo Trumpo išrinkimas
ir supratimas, kad baltaodžių amerikiečių dauguma
noriai pritartų ar bent priimtų
tokią primityvią, aitrią, baltaodę politiką.
Kaip žmogui, tai man kelia nerimą.
Kaip žurnalistas, atsukau objektyvą į patį save,
galvodamas:
„Tai bent, baltaodžiai – taip pat medžiaga straipsniui.
Buvimas baltuoju – tai medžiaga straipsniui.“
Taip pat pagalvojau: „Ar galima taip?“
„Kaip skambėtų tinklalaidės apie baltąją rasę?“
(Juokas)
„Aha, ir beje – tai gali būti nesmagu.“
Beveik nemačiau žurnalizmo, kuris giliai pažvelgtų į „baltumą“,
bet žinoma, juodaodžiai ir ypač jų inteligentija,
aštriai kritikuoja baltosios rasės viršenybės kultūrą
jau ne vieną šimtmetį
Ir žinau, kad per pastaruosius 20-30 metų
atsirado įdomių mokslinių tyrimų
apie rasių santykius, analizuojančių „baltaodiškumą“.
Kas tai yra? Kaip atsirado? Kaip sąveikauja su pasauliu?
Pradėjau skaityti
ir susirašinėti su rasizmo ir rasių santykių istorijos ekspertais.
Vienas mano pirmųjų klausimų buvo:
„Iš kurgi atsirado ši idėja
apie baltaodę rasę?“
Mokslas sako aiškiai:
Mes visi žmonės, viena žmonija.
Visi esame giminaičiai,
visi esame kilę iš vieno protėvio Afrikoje.
Žmonės išėjo iš Afrikos į šaltesnius, tamsesnius kraštus
ir neteko daug melanino,
vieni neteko daugiau, kiti mažiau.
(Juokas)
Bet genetiškai 99,9 proc. esame tokie patys.
Yra daugiau genetinių skirtumų rasių grupių viduje,
nei tarp rasių grupių.
Nėra jokių „baltaodiškumo“, „juodaodiškumo“ ir „azijiškumo“ genų.
Arba kokių kitų rasių.
Tai kaipgi tai įvyko?
Iš kur gavome šią idėją?
Kaipgi prasidėjo rasizmas?
Manau, kad jei manęs apie tai būtumėt paklausę
prieš kelis metus, kai buvau neišprusęs,
Turbūt būčiau atsakęs:
„Na, galbūt kažkada, senų senovėje,
žmonės susitiko ir kiekvienas pamanė
kad kitas yra keistas.“
„Tavo odos spalva kitokia, tavo plaukai kitokie,
tavo keisti drabužiai.
Manau, kad tiesiog prieisiu išvados,
kad kadangi esi skirtingas,
esi kažkuo prastesnis už mane,
ir todėl turiu teisę su tavim blogai elgtis.“
Ar ne taip?
Ar tai panašu į kažką, ką visi manome?
Ir tokioms aplinkybėmis
visa tai tėra didžiulis, tragiškas nesusipratimas.
Bet atrodo, kad tai netiesa.
Visų pirma, rasės sąvoka nėra sena.
Jai tėra keli šimtai metų.
Iki tol žmonės, žinoma, skirstė save į grupes
pagal religiją, gentis, kalbas,
pagal tokius bruožus.
Bet per beveik visą žmonijos istoriją
žmonės neturėjo rasės sampratos.
Pavyzdžiui, Senovės Graikijoje –
šito išmokau iš istoriko Nell Irvin Painter –
graikai manė esantys geresni už kitas jiems žinomas tautas
ne todėl, kad turėjo kažkokią įgimtos viršenybės idėją.
Jiems tiesiog atrodė, kad jų kultūra buvo labiausiai išsivysčiusi.
Jie žiūrėjo į Etiopijos,
taip pat į Persijos gyventojus, į keltus
ir sakė: „Palyginus su mumis, jie kažkokie barbarai.
Kultūros atžvilgiu, jie tiesiog nėra graikai.“
Ir taip, senovės pasaulyje buvo daug vergijos,
bet žmonės vergais versdavo ir tuos, kas atrodė skirtingai,
ir tuos, kas atrodė taip pat.
Ar žinote, kad anglų kalboje žodis „slave“ (vergas) kilęs iš žodžio „slavas“?
Nes slavų tautas pavergdavo įvairių tautų žmonės,
taip pat ir ir vakarų europiečiai,
šimtmečių šimtmečius.
Vergija buvo ne dėl rasių skirtumo,
nes tada niekas apie rases dar negalvojo.
Tai kas pagalvojo?
To paklausiau dar vieno eksperto istoriko,
Ibram Kendi.
Nesitikėjau, kad jo atsakyme bus
žmogaus vardas ir data,
nes kalbėjom ne apie tai, kas išrado lemputę.
(Juokas)
Bet vardas ir data buvo.
(Juokas)
Jis man pasakė, kad jo nuodugnūs tyrimai
parodė, kas pirmas pradėjo skleisti idėjas apie rasizmą.
Jis rado kaltąjį.
Jis turėtų būti žymesnis,
dėl blogų priežasčių.
Jo vardas – Gomes de Zurara.
Portugalas.
Jis parašė knygą apie 1450 m.,
Kurioje padarė tai, ko niekas anksčiau nedarė.
Dr Kendi rašo,
kad jis paėmė visas Afrikos tautas –
didžiulio, margo kontinento –
ir apibūdino jas visas kaip atskirą grupę,
pavadino nepilnaverčiais ir gyvuliškais.
Nepaisant to, kad iki kolonijų laikotarpio
vienos rafinuočiausių kultūrų pasaulyje buvo Afrikoje.
Kodėl šis vyrukas taip teigė?
Pasirodo, reikia sekti paskui pinigus.
Pirma, Zurara parašė šią knygą, nes jį pasamdė
Portugalijos karalius,
o vos prieš kelis metus
vergų prekeiviai –
štai ir jie –
vergų prekeiviai, Portugalijos karūnos sąjungininkai,
pradėjo prekybą vergais per Atlanto vandenyną.
Jie buvo pirmieji europiečiai, nuplaukę į pietus nuo Sacharos
tam, kad pagrobtų ir pavergtų afrikiečius.
Taigi, staiga buvo labai patogu
turėti pasakėlę apie tai, kad afrikiečiai yra prastesni,
kad galima būtų pateisinti šį naująjį verslą,
prieš žmones, prieš bažnyčią,
prieš pačius save.
Ir keliais plunksnos brūkšniais
Zurara išrado „baltaodiškumą“ ir „juodaodiškumą“,
nes jis tiesiog sukūrė „juodaodiškumo“ sąvoką
per tokį afrikiečių aprašymą.
Pasak daktaro Kendi,
„juodaodiškumas“ neturi prasmės be „baltaodiškumo“.
Kiti europiečiai sekė portugalų pavyzdžiu,
ieškodami Afrikoje vergų, nemokamos darbo jėgos,
ir priimdami šį išgalvotąjį
afrikos tautų nepilnavertiškumą.
Man tai atvėrė akis.
Rasizmas neprasidėjo dėl nesusipratimo.
Jis prasidėjo nuo melo.
Tuo metu, Amerikos kolonijose
žmonės, vadinę save baltaisiais uoliai priėme rasistines idėjas
ir pavertė jas įstatymais,
kurie atėmė visas žmogaus teises iš žmonių, kuriuos vadino juodaodžiais,
ir užrakino juos ypač bjaurioje paveldimojoje vergysteje.
Tie įstatymai suteikė privilegijų net skurdžiausiems baltaodžiams,
ne didelių materialinių privilegijų,
bet teisę nebūti pavergtiems visam gyvenimui,
iš jų rankų negalėjo išplėšti artimųjų ir juos parduoti,
bei kartais tikrai gerų privilegijų.
Nemokamai dalinti žemę pvz., Virdžinijos valstijoje
tik baltiesiems
pradėta ilgai iki Amerikos revoliucijos,
ir tai tesėsi daug metų po jos.
Įsivaizduoju, kad kai kurie
manęs klausantys žmonės – jei jie vis dar klausosi –
dabar turbūt galvoja:
„Nagi, tai jau gūdi praeitis. Kodėl tai svarbu dabar?
Juk daug kas pasikeitė.
Nejaugi negalime pamiršti ir tiesiog judėti į priekį?“
Ar ne taip?
Bet aš teigiu, kad bent jau man tikrai
ši istorijos pamoka išties pakeitė mano požiūrį
į šiandienos rasizmą ir jo sampratą.
Darome dvi greitas išvadas iš to, ką aš jums papasakojau:
pirma, biologiškai rasė neegzistuoja,
tai pasakėlė, kurią nusprendė pasekti kai kurie žmonės.
Antra, žmonės sekė šią pasakėlę tam,
kad pateisintų žiaurų žmonių išnaudojimą dėl pelno.
Šito manęs nemokė mokykloje.
Manau, kad daugelio iš mūsų taip pat.
Jei mokė, tai turėjote nepaprastai gerą mokytoją.
Ar ne?
Bet kai šiuos dalykus suprasite,
paaiškės viena:
kad rasizmas nėra vien požiūrių problema
ar pavienių žmonių nepakantumas.
Ne, tai yra įrankis.
Įrankis, skirtas mums skaldyti bei remti sistemas –
ekonomines, politines, visuomenines sistemas,
suteikiančias privalumų vieniems bei nepalankumų kitiems.
Tai įrankis, skirtas įtikinti daugelį baltaodžių,
kurie gauna, ar gal negauna daug naudos iš mūsų labai nelygios visuomenės,
kad reikia palaikyti esamą padėtį.
„Galėtų būt blogiau. Aš bent jau baltaodis.“
Kai aš supratau rasizmo kilmę,
nustojau stebėtis, kodėl jis vis dar egzistuoja.
Manau, kad kadaise galvojau,
kad rasizmas yra kaip plokščios žemės idėja –
bloga, pasenusi mintis, kuri savaime išnyks
labai greitai.
Bet ne, šis „baltumo“ įrankis
iki šiol daro tai, ką turi daryti.
Žmonės valdžioje kasdien einą į darbą,
vėl ir vėl naudodami šį seną ginklą
valdžios koridoriuose,
kai kuriose televizijos laidų studijose...
Ir mes neturime jaudintis dėl to,
ar šie žmonės tiki tuo, ką sako,
ar jie tikrai yra rasistai.
Problema yra visai ne tai.
Problema yra pinigai ir valdžia.
Galiausiai, mano manymu, svarbiausia išvada –
leiskit man minutėlę pakalbėti su baltaodžiais:
kai tik mes suprasime, kad žmonės, atrodantys kaip mes,
išrado rasės sąvoką,
tam, kad atneštų sau ir mums naudos,
yra daug lengviau pamatyti, kad mes ir turime išspręsti šią problemą.
Tai baltųjų problema.
Man gėda pasakyti, kad ilgą laiką
maniau, kad rasizmas – tai kitų rasių kova ir jų problema,
kaip žmonės iš mano vaikystės televizijos.
Arba lyg iš nuošalės stebėjau sporto varžybas,
tarp spalvotųjų žmonių
ir tų tikrųjų rasistų,
pietų valstijų šerifo,
žmonių su gobtuvais.
Ir išties sirgau už spalvotuosius žmones, kad jie laimėtų.
Bet ne.
Nieks nestebi iš salies.
Visi mes esame
įtraukti į varžybas.
Ir jei neprisijungiu prie kovos, siekiančios sugriauti sistemą,
kuri man suteikia privalumų,
aš taip pat esu kaltas.
Kalbu ne apie gėdą ar kaltės jausmą.
Baltaodžių kaltės jausmas neveiksmingas,
ir, tiesą sakant, nesijaučiu labai kaltas.
Istorija – tai ne mano ir ne jūsų kaltė.
Aš jaučiu didesnę atsakomybę,
kad turiu kažką padaryti.
Ir visa tai pakeitė mano požiūrį į mano darbą
kaip dokumentinių filmų autoriaus
taip ir mokytojo.
Bet, be viso šito, ką gi tai reiškia?
Ką tai reiškia bet kuriam iš mūsų?
Ar tai reiškia, kad turime remti politikus,
kurie nori kalbėti apie reparacijas?
Ar mūsų bendruomenėse
randame žmonių, sieniančių pakeisti teisingumą minančias institucijas?
Ar remiame tokią veiklą?
Ar savo darbe esu
tas baltaodis, kuris nenoriai eina
į susirinkimus apie lygias teises?
Ar gal bandau suprasti, kaip išties galiu padėti
savo kitų rasių kolegoms?
Man atrodo, kad kaskart turime parodyti
nuolankuma ir pažeidžiamumą,
turime būti pasiruošę atsisakyti neužsitarnautos valdžios.
Tikiu, kad irgi gausime naudos
jei sukursime visuomenę,
kurios pamatai nebus išnaudojimas ir priespauda.
Bet galiausiai turime padaryti štai ką:
turime ateiti,
suprasti, kaip turime padaryti
tai, kas yra teisinga.
Ačiū.
(Plojimai)