כולנו, כאן באולם -- בעצם, האנושות כולה --
עוברים יחד את אותו המסע,
מסע לעבר עתיד ללא דלקי מאובנים.
זה כאילו שכולנו דחוסים באוטובוס אחד,
ושלא במפתיע, זה לא ממש מצליח.
יש לנו המון ויכוחים,
המון חילוקי דעות,
ולדעתי, הרבה מהם בגלל שאין לנו מפה.
איננו בטוחים איך להגיע לשם.
למעשה, איננו יודעים אפילו איך נראה היעד שלנו.
וזה הופך אותנו פגיעים לשוללים, למלעיזים,
ואני חושב שאתם יודעים למי אני מתכוון:
אלה החבר'ה שבירכתי האוטובוס.
אלה שלמען האמת בכלל לא רצו להיות כאן:
"זה מסע מטופש. למה אנו עושים את זה?"
או שהם חושבים שהמסע יהיה יותר מדי לא-נוח
או יותר מדי יקר.
או - ואת זה אני הכי אוהב - הם בטוחים שלא נגיע מכאן לשם.
אז בהעדר חזון טוב לגבי היעד שלנו,
אנו בעצם נאלצים לקפוץ בעיניים עצומות מעל תהום של ספק.
לכן, היום ברצוני לעזור למלא קצת את התהום הזאת;
אני רוצה לפתח חזון משותף של היעד הזה.
ולשם כך, ברצוני לפתח "הווה חלופי",
שאליו הגענו ללא היתרונות של דלקי המאובנים.
אני רוצה לראות אם נוכל לפתח חזון של חברה עתירת-טכנולוגיה,
מלאה בכל סוגי הנוחות להם הורגלנו,
אבל שהגיעה לכך ללא פחם, נפט או גז טבעי.
אז בואו נחזור מעט בזמן;
לא הרבה, מסתבר. מדובר בשנות ה-80 של המאה ה-19.
באותה תקופה, דלקי המאובנים
החלו ממש לשנות את קשת ההתפתחות האנושית.
אז התחלנו להקים את רשת חלוקת החשמל.
איך נראו אז החיים?
ובכן, ארצות הברית כבר נוסדה ביבשת אמריקה.
יסודות החשמל, המגנטיות והגנטיקה כבר היו מובנים לנו.
ידענו את עקרונות היווצרות החומר.
התחלנו לנסח את הטבלה המחזורית.
עד אז נהנינו מחוכמת הפילוסופים של יוון,
מספרות משובחת, שייקספיר,
מכל מה שנולד מן הרנסנס.
כל אלה כבר עמדו לרשותנו.
איך נראתה הסצנה בתחום האנרגיה?
ובכן, בד"כ זוקפים לזכות תומס אדיסון את המצאת רשת החשמל.
הוא הקים ב-1882 את תחנת רחוב פרל במנהטן.
אבל כמו סיפורי המצאות רבים
וכמו בהמון סיפורים על אדיסון,
האמת קצת יותר מורכבת.
מסתבר ששלוש שנים לפני כן, ב-1879,
אדם בשם צ'רלס בראש,
באותה חממה של התפתחות הטכנולוגיה,
בקליבלנד שבאוהיו,
(צחוק)
פרש לראשונה את רשת התאורה החיצונית המסחרית,
שהשתמשה במנורות קשת וחשמל.
וזה הצליח עד כדי כך שבתוך שלוש שנים
מערכת זו נפרשה בכל עיר גדולה ביבשת.
הוא לא היה רק איש עסקים,
אלא גם ממציא ומהנדס,
ואחד הדברים שבהם השקיע זמן רב
היה שיפור המכונות שהפכו עבודה מכנית לחשמל.
באותה עת כינו אותן "דינמו".
אנו מכנים אותן "מחוללים" (גנרטורים).
והמחוללים שלו הוצבו
במתקנים נוספים,
מתקנים טכנולוגיים חדישים בארץ כולה
שכונו "מתקנים הידרו-אלקטריים" -
במיניאפוליס, מישיגן, צפון מדינת ניו-יורק
ואפילו בקליפורניה.
למעשה, עד סוף אותו עשור,
50 מתקני מחוללים הידרו-אלקטריים
היו בבניה או כבר פעלו
ברחבי היבשת.
ומה עם אנרגיית רוח ושמש?
האם ניאלץ להמתין עוד 100 שנה כדי להשתמש בהם?
מסתבר שלא.
באותו עשור ממש הוצג התא הסולרי הראשון.
וזה עורר רעש גדול.
טובי הפיזיקאים בעולם תהו, "מה קורה כאן?"
הם רצו להבין ולהסביר את זה, ואחד מהם הצליח,
שמו היה אלברט איינשטיין,
והוא זכה על כך בפרס נובל.
וכמובן, אנרגיית הרוח היתה קיימת כבר אלפי שנים.
יש הוכחות שהפרסים הקדמונים ניצלו אותה לטחינת דגן.
כולם כמובן מכירים
את טחנות הרוח של הולנד ששואבות מים.
אבל רוח כדי לייצר חשמל -- זאת מוכרחה להיות המצאה חדשה, נכון?
הבה נחזור אל מר בראש, בקליבלנד.
היתה לו אחוזה גדולה בשדרות יוקליד;
הוא היה אדם מצליח מאד.
אינני יודע מה שכניו חשבו על זה,
אבל הוא בנה בחצרו האחורית את הדבר הזה.
(צחוק)
וכדי לקבל מושג על הגודל,
זאת דמות אדם, בפינה הימנית התחתונה.
"טחנת הרוח" הזו, כך קראו לה אז --
בימינו, היינו קוראים לה "טורבינת רוח",
משום שהיא לא טחנה דגנים או ניסרה גזעים --
היא היתה מחוברת לאחד ממכשירי הדינמו שלו וייצרה חשמל.
והחשמל הזה שימש לטעינת מצברים.
והמערכת הזאת שהוא פיתח
הצליחה לספק תאורה וצרכי חשמל נוספים באחוזה שלו
במשך שני עשורים ללא הפסקה.
לדעתי, ראוי לחזור על כך:
ב-1888,
היתה לנו טורבינת רוח שייצרה חשמל וטענה מצברים.
אם זה נשמע מוכר, זה הגיוני.
אבל נדרשו לנו 130 שנה כדי לחזור אל העתיד הזה,
וזה מה שאנו עושים כיום.
אנו פורשים מצברים ברשת החשמל
כדי לספוג את העודפים המשתנים של אנרגיית הרוח והשמש.
וזה מומחש הכי טוב בחוות המצברים הגדולה
ש"טסלה" התקינה במדבריות דרום-אוסטרליה
לפני שנתיים בלבד.
כלומר, היו לנו כל החלקים הנחוצים לרשת חשמל מתחדשת ב-100%
כבר אז.
אבל לא עשינו את זה.
ולא עשינו את זה
כי הפחם הוא טוב מכדי שנוכל להתעלם ממנו.
זהו דלק דחוס להפליא;
הוא נשרף ממש טוב.
הוא מאוחסן לנצח.
ולכן, זהו הנתיב בו בחרנו ללכת,
ואת הטכנולוגיה שלנו פיתחנו סביב הפחם.
אבל גם בהיעדר פחם,
עדיין היינו מצפים לאותם הדברים מרשת החשמל:
קירור, מיזוג אוויר, תאורה.
ולכן, הכוח האינטלקטואלי שיושם בפיתוח הרשת הפחמית
היה מופנה לפיתוח רשת אחרת.
כי אנו הרי יודעים
על סמך תולדות האנושות והפיתוח הטכנולוגי -
במשחק מלים על ביטוי מוכר -
הצורך הוא "אמ-אמא".
(צחוק)
אז כל החלקים היו מוכנים ויצאנו לדרך,
אבל פנינו לכיוון אחר.
אבל אילולא היה לנו פחם, היו לנו בהחלט פתרונות,
והחברה של ימינו היתה נודעת
כחברה עתירת-טכנולוגיה, מלאה בנוחות --
אולי מיני נוחות שונים.
ונכון, כמה מהדברים שמובנים לנו מאליהם היום,
לא היו לנו.
דוגמה אחת היא מוצרי הפלסטיק.
אנו יכולים לסנתז פולימרים עבור פלסטיק
ולהשיג אותם גם ממקורות אחרים,
אבל הסיבה שהפלסטיק נפוץ כל-כך היא כי מקורו בנפט.
אילולא הנפט, לא היה לנו פלסטיק.
ולכן, כחלק מהניסוי המחשבתי שלנו,
עלינו לדמיין חיים ללא פלסטיק.
וכמובן, זה אומר חיים ללא אריזות הפלסטיק הקשיח המעצבנות
שכולנו אוהבים,
או ללא זיהום פלסטיק,
ואם כבר, עלינו לדמיין גם חיים ללא ערפיח ודליפות נפט.
ונכון, התרגלנו לכך שיש דברים שמכונות עושות עבורנו,
מכונות שלא היו לסבינו ולרב-סבינו.
הן לא יהיו לנו; ניאלץ לעשות דברים בעצמנו.
אבל אני טוען שזה טוב.
תולדות הטכנולוגיה האנושית
מראות לנו שהשיפור בגישה למקורות אנרגיה
תואם לעליה באיכות החיים -
אבל רק עד גבול מסוים.
אם יש משהו שהעשורים האחרונים לימדו אותנו,
הרי זה שיכול להיות לנו יותר מדי טוב.
כמו יותר מדי אוכל,
גם יותר מדי אנרגיה איננה תורמת לנו.
למשל, ב-2015,
ארה"ב היתה אחת המשתמשות הכבדות ביותר באנרגיה לנפש בעולם,
אבל היינו במקום ה-29 מבין 35 מדינות מפותחות
בתמותת ילדים,
ובמקום ה-26 בתוחלת חיים.
ולמקום הזה, שאין להתקנא בו, הגענו
בכך שהוצאנו מהכנסתנו, מהתל"ג שלנו,
על שירותי בריאות יותר מכל מדינה אחרת בעולם.
עודף אנרגיה אינו תורם לבריאותנו
וגם לא לאושרנו.
המיזם הגדול של הנס רוסלינג,
"גאפ-פיינדר" (זיהוי פערים),
מאפשר לנו להשוות מערכי נתונים של דברים שונים.
הבה נראה את תחום האנרגיה לנפש
עם מציין בריאות, בריאות כללית,
ונראה גם תמותת ילדים,
מספר הילדים בני אפס עד חמש שמתו מתוך 1,000 לידות תקינות.
כפי שיכולנו לצפות, ב-2015, ארה"ב
היתה במקום די גבוה בשימוש באנרגיה ובמקום די נמוך בתמותת ילדים.
ואם נרחיק בנתונים עוד יותר לעבר, יותר אחורה,
ונראה ארצות אחרות במסלולים שונים,
בשלבים אחרים בהתפתחותן,
היינו מצפים שהקו שלהן ייראה בערך כך.
כלומר, בשימוש נמוך באנרגיה נצפה לתמותת ילדים גבוהה;
שימוש רב באנרגיה - תמותת ילדים נמוכה.
וזה נכון, קיים מתאם, אבל הוא לא נראה ככה.
הבה ונראה ארצות אחרות. את מצרים, למשל.
מ-1971 ועד ימינו,
ראינו ירידה מהירה בתמותת הילדים
אך עליה צנועה בלבד בשימוש באנרגיה.
נעבור לספרד, ונראה שהמגמה נמשכת,
אבל היא משנה כיוון.
ואם נסתכל על אוסטרליה ועל ארה"ב,
נראה שהקו נעשה שטוח.
אם ניקח את נתוני כל הארצות, ויש לנו נתונים של עשרות כאלה,
נעלה אותם על המסך וזה יהיה גרף מבולגן מאד.
אבל אפשר לשרטט קו כללי שנראה משהו כזה,
ומייצג את רוב הנתונים.
וזה אומר לנו
שהמעבר ממעט אנרגיה למעט יותר
נמצאת במתאם עם עליה ניכרת באיכות החיים.
אבל לא כך כשעוברים ממעט להרבה.
זה לא משפר את בריאותם של ילדינו,
זה לא מאריך את חיינו ולא מגביר את אושרנו.
אז מהי השורה התחתונה?
הרי איננו נמצאים בהווה החלופי הזה;
אנו בהווה הזה.
הגענו הנה בנסיעת עינויים באוטובוס
שפועל על דלקי מאובנים.
ואת משחת השיניים הזאת אי-אפשר להחזיר לשפופרת.
אבל לדעתי נוכל להשתמש בהתחלת החזון זאת
כבסיס להשוואה,
להשוות מולה את מחשבותינו, החלטותינו.
לדעתי, חשוב שניעשה מודעים יותר לבחירות האנרגיה שלנו.
הרשת הלא תוכננה כך שתהיה בלתי-מורגשת מבחינתנו,
שתהיה מובנת מאליה.
אבל אילו חיינו בבקתה נידחת עם פנלים סולריים ומצבר,
עדיין יכולנו ליהנות מנוחות החיים המודרניים.
אבל אם ידענו מה מצבנו בפועל
היינו יודעים בתוך יומיים-שלושה שלבחירותינו יש השלכות,
ויכולנו ליהנות מבירה קרה וגם מ"נטפליקס".
אבל לא בכמות אינסופית, כי המשאבים שלנו היו אז מוגבלים.
הרשת הנוכחית משלה אותנו להאמין שמשאבינו אינסופיים,
אבל ברור שהם לא.
כולנו גרים באותה הבקתה, אנו רק מכנים אותה "כדור הארץ".
עלינו גם לוודא שלא ניפול במלכודת
של "המערכת הנוכחית היא הכי טובה",
או שהיא "המערכת היחידה".
ומכאן נובעים המון ויכוחים, המון דיונים,
סביב מקורות האנרגיה המתחדשים,
כי אנו רוצים תחליפים מיידיים. אנו לא רוצים לראות הבדל.
אנו בהחלט נראה הבדל. כדאי מאד שנראה הבדל,
וכדאי לנו לשמוח בו, כי העתיד יהיה טוב יותר.
מומחה הקיימות הידוע והארכיטקט והסופר המפורסם
ביל מקדונה,
אחד ממחברי "מעריסה לעריסה".
אמר את זה פעם על המיחזור,
אבל לדעתי הוא היה מסכים שהדברים יפים גם לאנרגיה.
הוא אמר, "אסור לנו להתבלבל בין עשיית פחות רע
"לבין עשיית טוב."
והוא הסביר את זה בדימוי.
אז בואו נחזור לאוטובוס שלנו.
אבל הפעם ניסע לאן שנרצה לנסוע.
נרצה לנסוע ללוס-אנג'לס,
משום-מה.
(צחוק)
אנו באוטובוס הזה,
טסים בכביש המהיר ב-130 קמ"ש,
אבל לפי השלטים שאנו רואים מחוץ לחלונות,
אנו מבינים שאנחנו בדרך לעיר ניו-יורק.
אנו נוסעים בכיוון הלא-נכון.
אז אנו מפלסים את דרכנו אל קדמת האוטובוס,
בנסיון למשוך את תשומת ליבו של הנהג ולטפוח על כתפו
כדי להסביר לו את המצב.
הוא מקשיב ומהנהן;
הוא אומר, "בסדר. הבנתי."
הוא מאיט ל-60 קמ"ש וממשיך לנסוע.
(צחוק)
זה בהחלט לא יביא אותנו אל יעדנו.
אין ספק שעלינו לחגוג
בכל פעם שאנו סוגרים תחנת כוח פחמית,
אבל אם נחליף אותה במתקן גז טבעי,
הרי שאנו רק עושים פחות רע.
את האוטובוס כבר מזמן היה צריך לסובב,
ואם נצליח לעשות זאת,
אני בטוח שנגיע ליעדנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)